ROBERT LUDLUM
AZ OSTERMAN-VÍKEND

SORGER KOLON LTD, 1990
A mű eredeti címe: The Osterman Weekend
Copyright Robert Ludlum, 1972
Fordította: Melis Pálma
A fordítást az eredetivel egybevetette: Kőrös László
ISBN 963 7910 174
A Sorger Kolon Ltd. kiadása
Felelős kiadó: Horváth László
Felelős szerkesztő: Láhner Mária
A kötetet tervezte: Mátray Mihály
Terjedelem: 12,25 (A/5) ív
Szedés: Sorger Kolon Ltd.
Készült a Kner Nyomdában, Békéscsabán
Felelős vezető: Balog Miklós vezérigazgató

ELSŐ RÉSZ
Vasárnap

Első fejezet
Vasárnap délután
A New Yersey-beli Saddle Valley kis falu. Legalábbis az ingatlanügynökök, akiket menekülésre késztettek a manhattani felső középosztály hanyatlásának jelei, egy falut találtak itt, amikor a 1930-as évek végén megszállták az erdős területeket. Valley Road fehér, pajzs alakú útjelző tábláján ez olvasható:
SADDLE VALLEY KÖZSÉG, EGYESÜLT 1862-BEN ÜDVÖZÖLJÜK!
Az „üdvozöljük"-et kisebb betűkkel írták, mint a többit, mivel Saddle Valley valójában egyáltalán nem kedveli az idegeneket, azokat a vasárnapi autósokat, akik szeretik elnézegetni a község pihenő lakóit. A Saddle Valley-i rendőrség két kocsija járőrözik vasárnap délutánonként az utakon.
Ne maradjon említés nélkül, hogy a táblán nem ez áll:
SADDLE VALLEY, NEW JERSEY
vagy éppen
SADDLE VALLEY, N.J.
hanem csak ennyi
SADDLE VALLEY
A község semmiféle felsőbb hatóságot nem ismer el: a saját ura. Elszigetelt, biztonságos, sérthetetlen.
Mostanában történt, egy júliusi vasárnap délután, hogy a két Saddle Valley-i járőrautó egyike feltűnően alapos munkát végzett. A kék csíkos, fehér autó a szokásosnál kissé gyorsabban haladt. Egyik végétől a másikig végigjárta a községet, elhaladt a tágas, ízlésesen parkosított egyacrés telkek előtt, mögött és mellett.
Erre a bizonyos járőrautóra több Saddle Valley-i lakos is felfigyelt ezen a vasárnap délutánon.
Dehát ez volt a cél. A terv fontos része.
John Tanner ócska teniszsortban, kopottas ingben, zokni nélkül, tornacipőben kétautós garázsát takarította, miközben az úszómedence felől érkező hangokra fülelt. Tizenkét éves fiának, Raymondnak voltak itt a barátai, s Tanner időről időre elsétált a kocsifelhajtón addig a pontig, ahonnan a hátsó udvaron keresztül elláthatott a medencéig, s meggyőződhetett arról, hogy a gyerekeknek semmi bajuk. Azazhogy csak olyankor sétált el idáig, ha a kiabálás normális beszéddé halkult - vagy ha a gyerekek teljesen elcsendesedtek.
Tanner felesége, Alice bosszantó rendszerességgel be-bejött a mosókonyhán át a garázsba, hogy közölje férjével, még mit dobjon ki. John semmit sem szeretett kidobni, s az ennek következtében fölgyülemlő kacat ingerelte az asszonyt. Haragja most éppen egy törött talajegyengető ellen irányult, amely már hetek óta hevert a garázs hátsó részében. John észrevette felesége mozdulatát.
- Rászerelhetném egy darab kovácsoltvasra, és eladhatnám a Modern Művészetek Múzeumának - mondta. - Letűnt egyenlőtlenségek maradványai. Kertészkedés előtti korszak.
Alice Tanner elnevette magát. Férje pedig ismét megállapította - mint ahogy évek óta annyiszor -, hogy kedvesen nevet.
- Kicipelem a járdára. Hétfőnként viszik el a kacatokat -Alice a „relikvia" felé nyúlt.
- Hagyd csak. Majd én kiviszem.
- Ne, mert félúton meggondolod magad.
A férj átemelte a talajegyengetőt egy Briggs and Stratton típusú fűnyíró gép felett, miközben Alice oldalvást átnyomakodott a kis Triumph autó mellett, amit büszkén „státusszimbólumának" nevezett. Amint elkezdte a rokkant gépet lefelé lökdösni az úton, kiesett az egyik kereke. Elnevették magukat.
- Ez végleg megpecsételte a múzeummal kötendő üzletet, így egyszerűen ellenállhatatlan.
Alice felnézett, és abbahagyta a nevetést. Úgy negyvenyard-nyira a házuk előtt, az Orchard Drive-on feltűnt a fehér járőrautó, és lassan továbbhaladt.
- Ma délután a Gestapo lekáderezi a parasztokat.
- Micsoda? - kapta fel Tanner a kereket, és bedobta a gép tartályába.
- Ok a munka hősei Saddle Valley-ben. Már másodszor vagy harmadszor mennek végig az Orchard Drive-on.
Tanner az elhaladó járőrautót nézte. A sofőr, Jenkins rendőr viszonozta a pillantását, de nem intett, s más üdvözlő gesztust sem tett. Mintha észre sem vette volna, pedig ha nem voltak is barátok, jól ismerték egymást.
- Lehet, hogy a kutya túl sokat ugatott múlt éjjel.
- A lány, aki a gyerekekre vigyáz, nem említett semmit.
- Az egy dollár ötvenes órabérbe a hallgatás is belefér.
- Jobb, ha te viszed le - Alice gondolatai elterelődtek a rendőrautóról. - Kerék nélkül már férfidolog. Addig megnézem a gyerekeket.
Tanner maga után húzta a berendezést a járdaszegélyig, miközben tekintetét egy hatvanyardnyira lévő fényes pontra szegezte. Az Orchard Drive nyugat felé egy kis ligetnél balra kanyarodott. Párszáz lábnyira a kanyar közepe után laktak Scan-lanék, Tanner legközelebbi szomszédai.
A fényes pont a járőrautóról visszaverődő nap fénye volt. Az autó a járda mellett parkolt.
A két rendőr az ülésen hátrafordulva a hátsó ablakon keresztül nézett kifelé. Tanner meg volt győződve róla, hogy őt bámulják. Egy-két percig mozdulatlanul állt, aztán lassan elindult az autó felé. A rendőrök megfordultak, gázt adtak, és elrobogtak. Tanner tűnődve nézett utánuk, aztán lassan visszasétált a házhoz.
A rendőrautó a Peachtree Lane-ig száguldott, majd lassított.
Richard Tremayne légkondicionált nappalijában ült, és a tévén nézte, ahogy a New York-i Metropolitan baseballcsapata épp átveszi a vezetést a hatodik fordulóban. Az erdőre néző hatalmas ablak függönyei szét voltak húzva.
Tremayne hirtelen felállt a székéből, és az ablakhoz ment. A járőrautó már megint ott cirkált. Csakhogy most csigalassúsággal haladt előre.
- Hé, Ginny - szólt a feleségének. - Gyere csak ide egy pillanatra.
Virginia Tremayne méltóságteljesen ereszkedett le a nappaliba vezető három lépcsőfokon.
- Mi van? Csak nem azért hívtál, mert a játékosaid eltalálták a labdát?
- Múlt éjjel, amikor John és Alice itt voltak, ő és én... úgy értem, nem voltunk túl hangosak, vagy ilyesmi?
- Be voltatok csípve egy kissé. De miért?
- Tudom, részegek voltunk. Pocsék egy hetünk volt. De ugye, nem csináltunk semmi törvénybe ütközőt?
- Persze, hogy nem. Az ügyvédekről meg a sajtó embereiről lehetne megmintázni az erény szobrát. Miért kérded?
-Ez az istenverte rendőrautó már ötödször húz el a ház előtt.
- Micsoda!? - Virginia csomót érzett a gyomrában. - Biztos vagy benne?
- Ezt az autót aztán nem lehet összetéveszteni mással. -Nem. Valóban nem lehet... Te mondtad, hogy rohadt egy hét volt. Lehet, hogy az a szörnyű alak megpróbál...
- Jézus, dehogy! Mondtam már, hogy felejtsd el. Csak a szája jár. Túlságosan a szívére vette a dolgot.
Tremayne tovább álldogált az ablak előtt. A rendőrautó elment.
- De hát megfenyegetett, nem? Te mondtad, hogy így volt. Azt mondta, megvannak a kapcsolatai...
Tremayne lassan a felesége felé fordult.
- Mindenkinek vannak kapcsolatai, nekünk is. Még Svájcban is.
- Dick, kérlek. Ez abszurd.
- Persze, hogy az.
- Az autó már elment... talán semmi. Októberben kapnak fizetésemelést, és azt latolgatják, melyik házat foglalózzák le. A mocskok! Többet keresnek, mint én, öt évi jogi egyetem után.
- Szerintem kissé ingerlékeny vagy a másnaposságtól. Határozottan ez a véleményem.
- Talán igazad van.
Virginia a férjét nézte, aki továbbra is kibámult az ablakon.
- A cselédlány szerdára szabadnapot kért. Majd elmegyünk vacsorázni, jó?
- Persze. - Tremayne nem fordult meg.
Virginia elindult a hall felé. Visszanézett a férjére, aki most már őt nézte. Verejtékcseppek jelentek meg a homlokán, pedig a szoba hűvös volt.
A Saddle Valley-i járőrautó az ötös főút felé tartott, mely a huszonhat mérföldnyire lévő Manhattanbe vezetett. Az autó megállt a 10/A lejárat fölötti úton. A sofőr mellett ülő rendőr távcsövet vett elő a kesztyűtartóból, és figyelni kezdte a lehajtó kocsikat. A távcsőben Zeiss-Ikon lencsék voltak.
Néhány perc múlva megérintette Jenkins karját, aki a nyitott ablakon kémlelt kifelé, aki erre átvette társától a távcsövet, a szeméhez emelte, s tekintetével a másik által mutatott autót követve csak ennyit mondott:
- Stimmel.
Jenkins beindította a motort, dél felé indult. Felemelte a rádiótelefont.
- Kettes autó jelentkezik. A Register Drive-on dél felé tartunk. Egy niggerekkel vagy Puerto Ricó-iakkal teli, New York-i rendszámú zöld, zárt Fordot követünk.
Recsegő válasz hallatszott a hangszóróból.
- Vettem, kettes autó. Kergessétek ki őket innen!
- Igenis. Nem nagy ügy. Vége.
A rendőrautó balra fordult, s a hosszú lejtőn leszáguldott az ötös főútra, ahol aztán Jenkins a padlóig nyomta a gázpedált, s az autó megugrott a sima felületen. Egy perc múlva a sebességmérő kilencvenkét mérföldet mutatott. Négy perc múlva a járőrautó lelassított, és lassan kanyarodni kezdett.
Néhány száz yardnyira a kanyaron túl két alumínium telefonfülke állt, az üveg és a fém visszaverte a júliusi nap vakító ragyogását.
A rendőrautó megállt, Jenkins társa kikászálódott.
- Van egy tízcentesed?
-Jaj, istenem, McDermott! - nevetett Jenkins. - Tizenöt éve csinálod, és nem hordasz magadnál aprót, hogy telefonálhass.
- Ne légy már olyan pedáns. Van nálam ötcentes, de az nem jó bele.
- Tessék - Jenkins egy érmét vett ki a zsebéből, és átnyújtott. McDermottnak.
McDermott elsétált a telefonfülkéig, benyomta a nyikorgó, fényes ajtót, és nullát tárcsázott. A fülkében olyan fullasztó volt a levegő, hogy a lábával ki kellett támasztania az ajtaját.
- Megyek, megfordulok! - kiáltotta Jenkins az autó ablakából. - Felveszlek a másik oldalon.
- Rendben... Központ, R beszélgetés New Hampshire-be. A körzetszám három-egy-kettő. Ot-hat-négy-nulla-egy. Mr. Leather.
Az utasítás egyértelmű volt. McDermott New Hampshire államba kérte a hívást, és a központos kapcsolt, azt azonban persze nem tudhatta, hogy ezen a bizonyos számon a telefon nem New Hampshire-ben csörren meg, mert valahol, egy föld alatti épületben, ahol ezer és ezer kábel fut egymás hegyén-hátán, egy icipici relé működésbe jön, egy kis mágnesrúd elmozdul egy negyed hüvelyknyit, és újabb összeköttetést létesít. Ez a kapcsolás nem is telefoncsörgést idézett elő, hatására búgó hangot adott egy készülék a New Jersey-beli Saddle Valley-től kétszázhatvan mérföldre délre.
A telefon egy piros téglás hivatali épület második emeieten szólalt meg, amely körül ötven yard távolságban tizenkét láb magas kerítés húzódott, benne nagyfeszültséggel. Az épület kilenc másikkal együtt egyetlen komplexumot alkotott, mindegyik közülük összeköttetésben volt egy másikkal. A kerítést övező sűrű erdőt buja nyári lomb borította. A helyszín McLean, Virginia, a komplexum pedig a Központi Hírszerző Ügynökség, a CIA volt. Elszigetelt, biztonságos, bevehetetlen.
A második emeleti hivatalban az íróasztal mögött ülő férfi megkönnyebbülten nyomta el a cigarettáját. Régóta várta a hívást. Elégedetten vette tudomásul, hogy a magnetofon kis tekercsei automatikusan mozgásba jöttek. Felemelte a kagylót.
- Itt Andrews. Igen, én állom a költségeket.
- Leather jelentkezik - hallatszottak a New Hampshire-ból visszairányított szavak.
- Tessék. Megy a magnó, Leather.
- Minden gyanú beigazolódott. Cardone-ék épp most érkeztek meg a Kennedy repülőtérről.
- Tudtuk, hogy leszállt a gép...
- Akkor mi az ördögnek kellett ideszáguldanunk?
- Az ötös rohadt egy főút. Baleset is érhette volna őket.
- Vasárnap délután?
- Akarod tudni a baleseti statisztikát azon az úton?
- Menj vissza az istenverte komputereidhez...
Andrews vállat vont. A terepen dolgozókat mindig nyugtalanította valami.
- Mind a három gyanúsított család otthon van, amint hallom. Igaz?
- Igen. Tannerék, Tremayne-ék és Cardone-ék. Mindhárom gyanúsított. Az első kettő alaposan. Perceken belül Cardone-ékhoz érünk.
- Valami más? -Jelenleg nincs.
- Hogy van a feleséged?
-Jenkins szerencsés. Agglegény. Lillian egyfolytában a házakat nézegeti, hogy melyiket válassza.
- Kevés ahhoz a mi fizetésünk, McDermott.
- Ezt mondtam neki én is. Azt akarja, hogy átalljak. Mindössze egy másodperc töredékéig ugyan, de Andrewst fájdalmasan érintette McDermott tréfája.
- Úgy tudom, rosszabbul fizetnek.
- Az lehetetlen... Itt van Jenkins. Majd hívlak!
Joseph Cardone a parkolóba kormányozta Cadillacjét, és megállt a hatalmas tölgyfa ajtóhoz vezető kőlépcső előtt. Leállította a motort, és a könyökét behajlítva nyújtózott. Sóhajtott, és felébresztette két fiát. Az egyik hat, a másik hétéves volt. A harmadik gyerek, a tízévesforma kislány képregényt olvasott.
Cardone mellett a felesége, Betty ült. Az ablakon keresztül a házat nézte.
- Jó elutazni, de még jobb hazatérni.
Cardone elnevette magát, és hatalmas mancsát felesége vállára tette.
- Ezt így is gondolod?
- Igen.
- Na azért. Amikor csak hazajövünk, mindig ezt mondod. Szóról szóra.
- Szeretek itthon lenni. Cardone kinyitotta az ajtót.
- Hé, hercegnő... szállítsd ki a testvéreidet, és segíts vinni a mamádnak a kisebb csomagokat.
Cardone benyúlt a kocsiba, és kivette a slusszkulcsot. A csomagtartó felé indult.
- Hol van Louise?
- Valószínűleg csak kedden érkezik. Tudod, három nappal korábban jöttünk haza. Ő pedig addig kapott kimenőt.
Cardone arca megvonaglott a gondolatra, hogy a felesége fog főzni.
- Akkor elmegyünk vacsorázni.
- Ma mindenképp. Túl sokáig tart, míg felengednek a mélyhűtött ételek.
Betty Cardone felment a kőlépcsőn, és kivette n bejárati aitó kulcsát a táskájából.
Joe elengedte a füle mellett felesege megjegyzését, szeretett enni, és nem szerette, ha a felesége főz. A Chestnut Hill-i gazdag lánykák soha sem tanulnak meg úgy főzni, mint a délolasz mamák Philadelphiában.
Egy óra múlva már működött a légkondicionálás az egész hatalmas házban, s elviselhetőre cserélte a két hete mozdulatlan, áporodott levegőt. Joe odafigyelt az ilyesmire. Rendkívüli sikerrel vette az akadályokat - mind a közéletben, mind az üzleti világban. Kilépett a főbejárat felőli verandára, elnézte a kocsifelhajtó karéjában a gyepet, s közepén a hatalmas fűzfát. A kertészek szépen rendben tartották. Megtehették. Hihetetlenül magas a bérük. De ez már nem érdekelte.
Hirtelen megint feltűnt a járőrautó. Mióta elhagyta a főutat, harmadszor látta.
- Hé! Várjanak csak!
Az autóban ülő két rendőr egy pillanatra összenézett, hogy megálljanak-e. De Cardone kirohant a járdára.
- Hé!
A járőrautó megállt.
- Tessék, Mr. Cardone!
-A szokásos rendőri ellenőrzés? Vagy talán történt valami errefelé?
- Nem, Mr. Cardone. Csak éppen nyaralnak az emberek. Mi meg a lista szerint ellenőrizzük, hogy melyik lakó mikorra várható. Önnek ma kellett megérkeznie, úgyhogy csak meg akartunk győződni arról, hogy tényleg ön ment be a házba. Az ön házát kihúzzuk az ellenőrizendők közül.
Joe alaposan megnézte a rendőrt. Tudta, hogy hazudik, s az is tudta, hogy ő tudja.
- Megdolgoznak a fizetésükért.
- Megtesszük, ami tőlünk telik, Mr. Cardone.
- Elhiszem.
- Viszlát, uram. - A járőrautó elhajtott.
Joe utána nézett. Eredetileg csak a hét közepén szándékozott bemenni a munkahelyére, most azonban kénytelen volt másként dönteni. Reggel bemegy New Yorkba.
Tanner minden vasárnap délután, öt és hat között bezárkózott diófa borítású dolgozószobájába, ahol három televíziókészüléken három különböző interjút nézett egyszerre.
Alice tudta, hogy férjének meg kell néznie ezeket az adásokat. A Standard Mutual hírszerkesztőjeként a munkájához tartozott, hogy figyelemmel kísérje a konkurenciát. Ugyanakkor bosszantotta is, hogy a férfi egyedül ül egy homályos szobában, s egyszerre három tévékészüléket néz. Korholta is miatta eleget.
Ma Tanner emlékeztette a feleségét, hogy a jövő vasárnapot ki kell majd hagynia - Bernié és Leila jönnek vendégségbe, s Ostermanék hétvégéjét soha semmi nem zavarhatja meg. Így hát ült a besötétített szobában, s pontosan tudta, hogy mit fog látni.
A különféle tévéadók hírszolgálati vezetőinek megvolt a kedvenc műsoruk, amelyre különösen odafigyeltek. Tanner kedvence a Woodward-show volt. Ebben a vasárnap délutáni félórás műsorban a- legjobb kommentátorok egyetlen emberrel beszélgettek, általában valamilyen érdekes figurával, aki gyakran szerepelt az újságok címoldalán.
Charles Woodward riportalanya ezúttal Ralph Ashton külügyminisztériumi államtitkár volt. A miniszternek hirtelen közbejött valami, így Ashtont kérték fel.
Ez óriási baklövés volt a minisztérium részéről. Ashton száraz, prózai figura volt, eredetileg üzletember, aki főleg a pénz-csináláshoz értett. Valaki nagyot tévedett, mikor őt jelölte ki arra, hogy a kormányzatot képviselje, hacsak nem más ok bújt meg a háttérben.
Woodward bizonyára kikészíti.
Ashton semmitmondó, üres válaszait hallgatva Tanner tudta, hogy Washingtonban hamarosan nagyon sok ember hívja majd egymást telefonon. Woodward udvarias hajlékonysága se tudta leleplezni növekvő ellenszenvét az államtitkár iránt. A riporteri ösztön tehetetlennek bizonyult: Woodward hamarosan jéghideg hangra vált, s Ashtonnak vége. Udvariasan ugyan, de kikészíti.
Tanner kínosan érezte magát, ha ilyesmit látott.
Felhangosította a második készüléket. A műsorvezető mély orrhangján bemutatta a szakértőket, akik a ghánai ENSZ-kép-viselőt kérdezik majd. A fekete diplomata olyan arccal nézett a világba, mintha a guillotine-hoz hurcolták volna, egy csomó hímnemű, nagyon fehér, jól fizetett Madame Defarges szeme láttára.
Nem volt ellenfél a számukra.
A harmadik adás jobb volt, de nem elég jó. Ez sem lehet konkurencia.
Tanner úgy döntött, hogy elég volt. Már túlságosan benne volt a dologban ahhoz, hogy aggódjék, s reggel már látta Woodward felvételét. Még csak öt óra húsz volt, a nap még mindig a medence fölött időzött. Hallotta a lánya kiabálását, aki épp most ért haza a helyi klubból, s azt, hogy Raymond barátai kelletlenül búcsúzkodnak a hátsó udvarban. Együtt volt hát a család. Biztosan kint ülnek mindhárman, és várnak rá, hogy befejezze a tévénézést, és tüzet gyújtson a hússütéshez. Meglepi őket. Kikapcsolta a készülékeket, a jegyzetfüzetet és a ceruzát az íróasztalára tette. Itt az ideje, hogy igyék valamit.
Tanner kinyitotta a dolgozószoba ajtaját, és átment a nappaliba. A hátsó ablakon keresztül látta, hogy Alice és a gyerekek az úszómedence trambulinjáról leugrálva fogócskáznak. Nevettek, béke volt.
Alice megérdemelte. Istenem! Mennyire megérdemelte!
A feleségét nézte. Lefeszített lábfejjel ugrott a vízbe, s gyorsan felbukkant, hogy lássa, az utána ugró nyolcéves Janetnek nem esett-e baja.
Ez igen! Ennyi év után még szereimesebb volt a feleségébe, mint valaha. Eszébe jutott a járőrautó, de elhessegette a gondolatot. A rendőrök egyszerűen egy félreeső helyet kerestek, ahol megpihenhetnek, s zavartalanul hallgathatják a meccset. Hallotta, hogy New Yorkban is csinálnak ilyesmit a kollégáik. Akkor miért viselkednének másképp Saddle Valley-ben? Saddle Valley jóval biztonságosabb, mint New York. Saddle Valley valószínűleg a világ legbiztonságosabb helye. Legalábbis John Tanner így vélte azon a bizonyos vasárnap délutánon.
Richard Tremayne tíz másodperccel azután kapcsolta ki egyetlen televíziókészülékét, miután John Tanner kikapcsolta a hármat. Végül a Metropolitan győzött.
Elmúlt a fejfájása, s az ingerültsége is megszűnt. Ginnynek igaza volt, gondolta. Egyszerűen ingerlékeny. Semmi ok arra, hogy ráragassza a családjára. A gyomra is rendbe jött. Még jobban lesz, ha eszik valamit. Lehet, hogy felhívja Johnnyt és Alit, és átviszi Ginnyt Tannerékhez, hogy ússzon egyet.
Ginny állandóan kérdezgette, hogy nekik miért nincs saját úszómedencéjük. Isten tudja, sokkal nagyobb jövedelmük volt, mint Tanneréknek. Mindenki láthatta. De Tremayne tudta, hogy miért nem vesz.
Egy fürdőmedence túl komolv státusszimbólum lenne. Túl komoly negyvennégy évesen. Épp elég, hogy harmincnyolc éves korában költöztek Saddle Valley-be. Egy hetvennégyezer dolláros ház harmincnyolc évesen! Ebből ötvenezer dollár készpénzben. Az úszómedence várhat a negyvenötödik születésnapjáig. Akkor már nem lesz feltűnő.
Az emberek - a kliensei - persze nem tudták, hogy a Yale egyetem jogi karán a legjobbak között végzett, az Ügyvédi Kamaránál gyakornokoskodott, s jelenlegi munkahelyén végigjárta a szamárlétra minden fokát, mielőtt keresni kezdett. Akkor viszont dőlni kezdett hozzá a pénz.
Tremayne kisétált a tornácra. Ginny és tizenhárom éves lányuk, Peg rózsákat szedtek a fehér virágoskertben. Beültették az egész hátsó udvart, majd félacrényi területet. Csupa virág mindenütt. Ginny kedvenc időtöltése a kertészkedés volt, hobbyja és szenvedélye - a szex mellett. A szexet semmi sem pótolhatja, állapította meg a férj öntudatlan kuncogással.
- Itt vagyok! Hadd segítsek - kiáltotta Tremayne, miközben felesége és lánya felé sétált.
- Nézd apa! Hát nem szépek? - a lánya egy csokor piros ós sárga rózsát tartott a magasba.
- Gyöziyörűek, édesem.
- Dick, mondtam már neked? Bernié és Leila a jövő héten keletre repülnek. Péntekre itt lesznek.
-Johnny mondta nekem... Egy Osterman-víkend. Formába kell jönnöm.
- Azt hittem, tegnap gyakoroltál.
Tremayne nevetett. Sosem mentegetőzött, ha berúgott, hisz oly ritkán fordult elő, s akkor sem volt igazán kötözködő. Emellett tegnap este meg is érdemelte. Rohadt egy hét volt.
Mindhárman visszasétáltak a tornácra. Virginia férje karja alá csúsztatta kezét. Peggy jó magasra nő majd, gondolta az apa. A lány vidáman mosolygott. Megszólalt a kinti telefon.
- Majd én fölveszem - futott előre Peg.
- Miért is ne? - kiáltott utána az apja színlelt sértődöttséggel. - Úgysem minket keresnek.
- Egyszerűen neki is kell egy telefon - csípte meg játékosan Virginia férje karját.
- Azt akarjátok, hogy szociális segélyért folyamodjam?
- Téged keresnek, mama. Mrs. Cardone. - Peggy hirtelen befogta a kagylót. - Kérlek, mama, ne beszélj sokáig. Carol Brown megígérte, hogy felhív, ha hazaér. Tudod, mondtam már. A Choate fiúról van szó.
Virginia Tremayne beavatottan mosolygott lányára, cinkos pillantással nézett rá.
- Carol nem szökik meg anélkül, hogy neked el ne mondaná Valószínűleg egy heti zsebpénznél többre lesz szüksége.
- Jaj, mama!
Richard elbűvölve nézte őket. A látvány egyszerre volt nyugalmas és megnyugtató. Felesége jól bánt a gyerekekkel. Ez kétségtelen. Tudta, hogy voltak, akik megszólták Ginnyt, mert kissé kihívóan öltözködik. Tudta, hogy ez a szó igazából valami másra vonatkozik. Dehát a gyerekek. A gyerekek mindig Ginny köré sereglettek. S ezekben a napokban ez fontos volt. Talán a felesége tudott valamit, amit a többi asszony nem.
A dolgok... „a dolgok" majd kialakulnak, gondolta Tremayne. S meghozzák a végső biztonságot, ha Bernié Ostermannak hinni lehet.
Nem lehetett panasza az életre.
Felhívja Joe-t, ha Ginny és Betty végre befejezi a beszélgetést. Aztán felhívja Johnt és Alit. Hátha már Johnny is befejezte a tévénézést. Talán mind a hatan átmehetnének a Klubba megkóstolni a vasárnapi menüt.
Hirtelen átvillant az agyán a járőrautó emléke. De elhessegette. Ideges lehetett, ingerlékeny, másnapos.
Nézzünk szembe vele, gondolta. Végül is vasárnap délután volt, s a városi tanács ragaszkodott ahhoz, hogy a rendőrök vasárnap délutánonként alaposan ellenőrizzék a lakónegyedeket.
Különös, tűnődött. Nem gondolta volna, hogy Cardone-ék ilyen hamar hazajönnek. Joe-t hétfőre valószínűleg behívták a munkahelyére. A piac megbolondult ezekben a napokban. Elsősorban az alapanyagok területén, ami Joe specialitása volt.
Joe telefonon feltett kérdésére Betty igent bólintott. Ez megoldotta a vacsoraproblémát. A klubbeli menü nem volt rossz, bár a szakács képtelen volt elsajátítani a jó előétel elkészítésének titkát. Hiába mondogatta Joe a főnöknek, hogy genovai szalámi kell bele, és nem „Héber Nemzeti", a főszakács üzletet kötött a zsidó eladóval, s akkor mit számít egy klubtag véleménye? Mégha történetesen a leggazdagabb is köztük. Viszont: olasz volt - ha nem katolikus is, de olasz -, s alig tíz éve, hogy a Saddle Valley és Vidéke Klub az első olaszt felvette tagjai közé. Előbb-utóbb zsidókat is felvesznek - akkor aztán majd lesz mit ünnepelni!
Ez a ki nem mondott, csendes intolerancia volt az, ami arra késztette Cardone-ékat, Tanneréket és Tremayne-ékat, hogy valahányszor Bernié és Leila Osterman keletre jött, látványosan felvonultassák őket a klubban. Egy dolgot mind a hátukról el lehet mondani. Nem voltak bigottak.
Érdekes, gondolta Cardone, miután letette a telefont, és elindult a ház oldalán lévő kis tornaterem felé, érdekes, hogy Tan-nerék hozták össze mindannyiójukat. John és Ali Tanner Oster-manékat még Los Angelesből ismerte, ahol Tanner pályája elindult. Joe most azon tűnődött, hogy vajon John és Ali valóban értik-e azt a fajta köteléket, ami Bernié Ostermant, Dick Tre-mayne-t és őt összefűzi. Olyasfajta kapcsolat volt ez, amelyről az ember nem beszél kívülállókkal.
Olyasféle függetlenséget jelentett, amire mindenki áhítozott, amiért minden aggódó polgár imádkozott: voltak veszélyei, kockázatai, de neki és Bettvnek megfelelt. És Tremayne-éknak és Ostermanéknak is. Megbeszélték egymás között, óvatosan átgondolták, elemezték, és közösen döntöttek.
Valószínűleg Tanneréknek is megfelelne. De Joe, Dick és Bernie megegyeztek abban, hogy az első jelzésnek Johntól kell érkeznie. Ez volt a legfontosabb. Eleget célozgattak már, de Tanner sohasem reagált.
Joe becsukta tornaterme súlyos, párnázott ajtaját, bekapcsolta a gőzt és levetkőzött. Felhúzta a melegítőnadrágját, majd levette a felsőrészt a rozsdamentes acélfogasról. Elmosolyodott, mikor meglátta hímzett monogramját. Csak egy Chestnut -Hill-i lánynak juthat eszébe, hogy monogramot hímezzen egy melegítőre.
J. A. C.
Joseph Ambruzzio Cardone.
Guiseppe Ambruzzio Cardione. Angela és Umberto Cardio-ne házasságából született, nyolc gyerek közül másodikként. Valaha szicíliaiak voltak, később dél-philadelphiaiak lettek. Végül amerikai állampolgárok. Otthonukban az angyalszerű, kék szemű és piros ajkú gyermek-Krisztust tartó Szűzanyát ábrázoló megszámlálhatatlan, retusált kép mellett amerikai zászlók függtek.
Guiseppe Ambruzzio Cardione hatalmas, elképesztően eró-fiatal férfivá nőtt, aki a dél-philadelphiai középiskolának legjobb atlétája lett. Utolsó egyetemi évében évfolyamelnök volt, és kétszer is beválasztották a városi diáktanácsba.
A felajánlott kollégiumi ösztöndíjak közül a legtekintélyesebbet, a princetonit választotta - Princeton volt a legközelebb Philadelphiához. Princentoni középhátvédként a látszólag lehetetlent vitte véghez iskolája dicsőségére: beválasztották az amerikai válogatottba! Ő volt az első princentoni rögbijátékos, akit ilyen megtiszteltetés ért.
Az intézmény többi öregdiákja bevitte a Wall Streetre. Nevét Cardone-ra rövidítette, az utolsó magánhangzót alig ejtette ki. Azt gondolta, így méltóságteljesebben hangzik. Mint a Cardozo. De senkit sem tett lóvá; így hát hamarosan már ő sem törődött ezzel. A piac pedig fellendülőben volt, végül már mindenki csak értékpapírokat vett. Először megtanult bánni az emberekkel. Ő volt az olasz fiú, aki értett a pénzes, feltörekvő, a befektetéseikért rettegő újgazdagok nyelvén.
Az olaszok érzékenyek, szívesebben kötnek üzletet a saját fajtájukkal. Az olyan építkezési vállalkozók, mint Castelano, Latrona, Battella, akik különféle ipari létesítményeken gazdagodtak meg, vonzódtak Cardone-hoz. ,,Joey Cardone" - csak így hívták. Joe kedvező adózási feltételeket talált számukra, és nyereséges vállalkozásokat, biztonságot nyújtott nekik.
Egyre nagyobb összegek folytak be. Hála barátainak, az ügynökség bevétele csaknem megkétszereződött. A „Worthington és Bennett New York-i Értéktőzsde" nevű cég hamarosan „Worthington, Bennett és Cardone-ná" változott. Innen már csak egy kis lépés volt a Bennett-Cardone Kft. megalakulása.
Cardone hálás volt társainak. Hálájának ugyanaz volt az oka, mint annak, hogy össze-összerezzent, ha a járőrautó túl gyakran tűnt fel a háza táján. Társai közül néhányan, vagy inkább jó néhányan az alvilág perifériájához, vagy talán éppen magához az alvilághoz tartoztak.
Befejezte a súlyzózást, és beült az evezőgépbe. Elöntötte a verejték, s kezdte magát jobban érezni. Végül is a Saddle Val-ley-i családok kilencvenkilenc százaléka vasárnap jön haza a nyaralásból. Ki hallott még olyat, hogy valaki szerdán érkezzen? Mégha a rendőrőrsön lévő listán így volt is feltüntetve, egy lelkiismeretes őrmester könnyen hibának vélhette, és kijavíthatta vasárnapra. Senki nem jön haza szerdán. Az üzleti nap.
És ki az, aki valaha is komolyan venné azt a gondolatot, hogy Joseph Cardone-nak bármi köze lenne a Cosa Nostrához. Hisz ő az élő munkaerkölcs. Az amerikai sikertörténet, az amerikai válogatott princentoni tagja.
Joe levette a melegítőjét, és átsétált a páradús gőzkamrába. Leült a padra, és mélyeket lélegzett. A gőztől megtisztult, csaknem kéthetes francia-kanadai étrend után testének szüksége is volt a megtisztulásra.
Hangosan nevetett a gőzkamrában. Jó volt itthon, igaza van a feleségének. Tremayne-ék azt mondták, hogy Ostermanék péntek reggel repülnek át. Jó lesz megint látni Bernie-t és Leilát Csaknem négy hónapja nem találkoztak, bár tartották a kapcsolatot.
A New Jersey-beli Saddle Valley-től kétszázötven mérföldnyire délre fekszik a főváros, Washington északnyugati negyede, Georgetown. Itt minden délután fél hatkor megváltozik az élet. Addig az élettempó lassú, arisztokratikus, csaknem kimódolt, ezután azonban felgyorsulnak az események, nem hirtelen, de egyre növekvő sebességgel folynak. A helybéliek, a hatalomnak és a pénznek elkötelezett férfiak és nők elszántan igyekeznek növelni befolyásukat. Fél hat után kezdődik a játék.
Fél hat után Georgetownban elérkezik a cselszövések ideje. Ki hol van?... És miért vannak ott?
A kivétel a vasárnap délután, mikor a hatalom képviselői áttekintik előző heti alkotásaikat, és erőt gyűjtenek az elkövetkező hat nap harcaihoz.
Legyen világosság, és lőn világosság. Legyen pihenés, és van pihenés. Persze nem mindenkinek.
Alexander Danforth - aki az Egyesült Államok elnökének a munkatársa - például nem pihen. Aktatáska és meghatározott munkakör nélküli munkatárs.
Danforth volt az összekötő a Fehér Ház titkos földalatti hírközpontja és a virginiai McLeanben működő CIA-központ közt. Ő valódi hatalom volt, mert bár sohasem szerepelt a nvilvánosság előtt, döntései a legfontosabb döntések között voltak Washingtonban. A kormányok váltották egymást, de az ő csendes szavára valamennyi adott. Ez így ment évek óta.
Ezen a bizonyos vasárnap délutánon Danforth a Központi Hírszerző Szolgálat igazgatóhelyettesével, George Groverrel üldögélt a hátsó verandán lévő bougainvillea-fa alatt. Nézték a tévét. A két férfi ugyanarra a következtetésre jutott, mint John Tanner tőlük kétszázötven mérfölddel északra: Charles Woodward holnap reggel bekerül a hírekbe.
- A külügyben egyhavi vécépapíradagot használnak majd el - mondta Danforth.
- Úgy kell nekik. Hogy juthatott el Ashton idáig? Nemcsak hülye, hülyének is látszik. Hülye és bizonytalan. Ugye, John Tanner felelős ezért a programért?
- Igen.
- Elegáns gazember. Jó lenne biztosan tudni, hogy a mi oldalunkon áll - mondta Grover.
- Fasset ezt állítja. - A két férfi összenézett. - Nos, láttad az aktákat. Nincs igaza?
- De. Fassettnak igaza van.
- Mint általában.
Két telefon volt Danforth előtt a kerámiaasztalon. Az egyik fekete, hordozható készülék, a másik piros, melynek a kábele a házba vezetett. A piros telefon nem csöngött - felbúgott. Danforth felvette.
- Igen... Igen, Andrews. Jó... Nagyszerű. Hívja fel Fassettet Reddernél, és mondja neki, hogy jöjjön át. Los Angeles adott hírt Ostermanékről? Nincs változás?... Kitűnő. Minden a terv szerint halad.
Bemard Osterman kihúzta a papírt az írógépből, és rápillantott. Egy vékony papírköteg aljára tette, és felállt az asztaltól.
Vese alakú medencéje mentén odasétált feleségéhez, Leilához, aki meztelenül ült egy karosszékben. Átnyújtotta neki a kéziratot.
Osterman is meztelen volt.
- Tudod, egy pucér nő napfényben nem különösebben vonzó látvány!
- Azt hiszed, te görög márványszobor vagy? Add ide - átvette a lapokat, és hatalmas napszemüvege után nyúlt. - Ez a vége?
Bernié bólintott.
- A gyerekek mikor jönnek haza?
-Telefonálnak a tengerpartról, mielőtt elindulnak. Mondtam Marie-nek, hogy mindenképpen hívjanak. Nem szeretném, ha Merwynt meztelenül sütkérező nők fogadnák. Épp eléggé helytelenítik az ilyesmit a városban.
- Van benne valami. Olvasd.
Bernié beugrott a medencébe. Három percig gyors tempóban oda-vissza úszott, amíg ki nem fulladt. Jó úszó volt. A hadseregben, Fort Dixben úszómesterré választották. A „sebes zsidó" - így hívták a medence környékén, de sohasem mondták ki előtte. Sovány, de erős ember volt. Ha az egyetemnek futballcsapata lett volna - s nem csak annak egy nevetséges utánzata -, ő lett volna a kapitány. Joe Cardone szerint Bernie-nek jó hasznát vették volna Princentonban.
Bernié erre csak nevetett.
A hadseregben szerzett élmények felszínes demokratizáló hatása ellenére a New York-i, bronxi, Tremont Avenue-i Oster-manok közül való Bemard Ostermannak sose jutott eszébe, hogy átugorja a hagyományos korlátokat, és megpróbáljon bejutni valamelyik előkelő egyetemre. Bár képes lett volna Tá, hisz gyors felfogású volt, és a leszerelt katonáknak kedvező feltételeket biztosító törvény is lehetővé tette volna, egyszerűen nem jutott az eszébe. Akkor, 1946-ban nem lett volna szerencsés dolog. Most már az lenne: a dolgok megváltoztak.
Osterman kimászott a medencéből. Jó, hogy Leilával a keleti partra utaznak, vissza Saddle Valley-be néhány napra. Minden látogatás olyan volt, mint egy rövid intenzív tanfolyam arról, hogyan kell jól élni. Mindenki azt mondta, hogy a kelet nyugtalan, feszült - sokkal inkább az, mint Los Angeles, de ez nem igaz. Azért hiszik ezt, mivel ott a cselekvési tér jobban be van határolva.
Los Angeles - az ő Los Angelese, ami Burbankot, Hollywoodot, Beverly Hillst jelentette - volt az igazi őrület. A pálmák szegélvezte üzletsorok közt fel-le rohangáló őrült férfiak és nők. Minden eladó, mindenen árcédula, rikító ingében és narancssárga pantallójában mindenki mindenkivel állandóan versenyben van.
Voltak olyan időszakok, mikor Bernié csak arra vágyott, hogy Brooks Brothers öltönyben vagy fekete gyapjúszövetbe öltözve lásson valakit. Valójában persze ez nem jelentett semmit, már csak azért sem, mert őt aztán a legkevésbé érdekelte, hogy milyen jelmezt viselnek a Los Angeles-i bennszülöttek. Az egész talán csak azért volt, mert a látvány folyamatosan és elviselhetetlenül irritálta.
Vagy talán megint hullámvölgybe került? Elege volt az egészből. Ez persze nem volt tisztességes gondolat. Jó sora volt ebben a pálmafás bazárban.
- Na milyen? - kérdezte a feleségét.
- Egész jó. Még bajod is lehet belőle.
- Micsoda? - Bernié felkapta egyik törülközőt az asztalról. -Miféle baj?
- Lehet, hogy túl sok emberről rántod le a leplet. Talán túl sok fájdalmat okozol. - Bernié csak mosolygott, Leila pedig lapozott egyet.
-Maradj egy kicsit csendben, hadd olvassam végig. Majdcsak kivágod magad.
Bernié Osterman hátradőlt a nyugágyban, és hagyta, hogy a kaliforniai nap heve szétáradjon a testében. Még mindig mosolygott, tudta, hogy mire célzott a felesége, és ez megnyugtatta. Az, hogy éveken át hivatalos szövegeket írt, nem csökkentette azt a képességét, hogy lerántsa valakiről a leplet - ha úgy akarta.
S voltak olyan idők, amikor a legfontosabb az volt, hogy próbára tegye magát, meg tudja-e csinálni. Ahogy régen, amikor még New Yorkban laktak. Szép napok voltak. Provokatív, izgalmas, dolgos, céltudatos napok. Csakhát valójában semmi más nem volt, csak kötelezettség és cél. Néhány hízelgő kritika, amit a többi lelkes fiatal író írt. Leírták róla, hogy hatásos, aztán meg, hogy érzékletes, metsző. Egyszer még azt is, hogy különleges.
Nem volt elég. Leilával együtt átjöttek a pálmák szegélyezte bazárba, önként és dalolva szolgálták tehetségükkel a televízió napról napra növekvő birodalmát.
Egyszer, majd. Egyszer majd, gondolta Bemard Osterman, eljön a nap, amikor olyan helyzetben lesz, hogy a világ minden ideje rendelkezésére áll majd, hogy leüljön, és megvalósítsa igazi elképzeléseit. Persze, kényszer nélkül. Fontos volt neki, hogy higgyen ebben.
- Bernié?
- Igen.
Leila egy törülközőt tett maga elé, megnyomott egy gombot, és a kerti szék támlája felemelkedett.
- Édesem, ez gyönyörű. Tényleg nagyon szép, de azt hiszem, te is tudod, hogy nem fog menni.
- Menni fog.
- Nem fogják annyiban hagyni.
- Fulladjanak meg!
- Harmincezret fizetnek egy egyórás drámáért, Ls nem egy kétórás ördögűzésért, ami családi temetésbe torkollik.
- Ez nem ördögűzés. Egy valóságos helyzetből táplálkozó szomorú történet, s a valóságos helyzet nem nagyon változik. Nem hiszed?
- Nem veszik meg. Átíratják veled.
- Nem írom át!
- És csökkentik az összeget. Tizenötezret kapunk.
- Gazemberség.
- Tudom, hogy igazam van.
- Locsogás! Istenverte locsogás! Ezúttal lesz értelme. Vitatkozni fogok!... Locsogás.
- Megnézik az összegeket. Egy Times-beli rajongó kritikától még nem adnak el több dezodort Kansasban.
- Szarok rá.
- Nyugodj meg. Ússzál még egyet. Elég nagy a medence. Leila Osterman ránézett a férjére, aki tudta, hogy mit jelent ez a pillantás, mégis elmosolyodott. Kissé szomorúan.
- O. K. Akkor hozd rendbe.
Leila ceruzát és sárga jegyzettömböt vett el a szék melletti asztalról. Bernié felállt, és a medence felé indult.
- Gondolod, hogy Tanner csatlakozna hozzánk? Lehet, hogy a bizalmába férkőzhetek?
Leila letette a ceruzát, és a férjére nézett.
- Nem tudom. Johnny valahogy nem olyan, mint mi...
- Nem olyan, mint Joe és Betty? Dick és Ginny? Nem hinném, hogy annyira más lenne.
- A helyedben nem támadnám le. Még mindig újságíró. Keselyűnek hívták, emlékszel? A San Diegó-i Keselyű. Gerinces. És nem akarnám meghajlítani a gerincét. Visszapattanhat.
- Ugyanúgy gondolkozik, mint mi. Mint Joe és Dick.
- Megismételhetem. Ne támadd le! Ha akarod, nevezd a gyakran emlegetett női megérzésnek, de ne támadd le... Bajba kerülhetünk.
Osterman fejest ugrott a medencébe, és egy levegővel átúszta a harminchat láb hosszú medencét. Leilának csak félig van igaza, gondolta. Tanner megalkuvást nem ismerő újságíró, de egyben értelmes és érzékeny ember. Nem bolond, látja, hogy mi történik mindenütt. Nem lehet más választása.
- Végső soron minden az egyéni túlélésről szól.
Ami már csak annyit jelentett, hogy az ember azt tehesse, amit szeretne. írhasson egy „ördögúzést", ha képes rá, anélkül, hogy érdekelné a kansasi dezodor.
Bernié felbukott a víz alól, és mélyeket lélegzett a medence túloldalán. Ellökte magát, s lassú mellúszásban visszatért a feleségéhez.
- Sarokba szorítottalak?
- Sohasem sikerülne - mondta Leila, közben a sárga füzetbe jegyzetelt. - Volt idő, amikor azt hittem, hogy harmincezer dollár a világ minden pénze. A brooklyni Weintraub nem számított a Chase Manhattan legnagyobb kliensének. -Kitépett egy lapot, és biztonságba helyezte a Pepsi Colás üveg alatt.
- Ilyen problémám nekem sohasem volt - mondta Bernié a vizet taposva. - Az Ostermanok igazából a Rotschildok csendestársai.
- Tudom. Vörösbarna és töksárga színben versenyeztek.
- Hé! - Bernié hirtelen megmarkolta a medence oldalát, és izgatottan nézett a feleségére. - Mondtam már, hogy a tréner telefonált ma reggel Palm Springsből? A kétéves, amit vettünk, negyvenegy másodpercen belül futotta a nyolcszázas távot.
Leila ölébe ejtette a jegyzetfüzetet, és elnevette magát. -Hát, jól megszaladt nekünk. És te még Dosztojevszkijt akarsz játszani.
- Értem, mire gondolsz... Hát, majd egyszer.
- Bizonyára. Addig is egyik szemeddel figyelj Kansasra, a másikkal meg a lovaidra.
Osterman kuncogott, és ellökte magát a medence túloldala felé. Megint eszébe jutottak Tannerék. John és Alice Tanner. Ellenőriztette őket a svájciakkal. Zürich lelkesedett.
Bemard Osterman döntött. A feleségét pedig majd csak meggyőzi valahogy. Elhatározta, hogy a kövekező hétvégén komolyan beszél John Tannerrel.
Danforth végigsétált a georgetowni ház keskeny előszobáján, és ajtót nyitott. Laurence Fassett, a Központi Hírszerző Ügynökség embere mosolyogva nyújtotta a kezét.
-Jó napot, Mr. Danforth. Andrews hívott fel McLeanból. Csak egyszer találkoztunk. Biztos, hogy nem emlékszik rám. Nagy megtiszteltetés, uram.
Danforth nézte a különös embert, és visszamosolygott rá. A CIA dossziéja szerint Fassett negyvenhét éves, de Danforth jóval fiatalabbnak nézte. Széles váll, izmos nyak, a rövidre nyírt szőke haj alatt ránctalan arc - Danforth-nak közelgő hetvenedik születésnapja jutott eszébe.
- Hogyne emlékeznék. Jöjjön be, kérem.
Amint Fassett belépett az előszobába, tekintete azonnal megakadt a falon függő Degas-akvarelleken. Közelebb lépett.
- Szépek.
- Igen, szépek. Ön szakértő, Mr. Fassett?
-Ah, nem. Csak egy lelkes amatőr... A feleségem festőművész volt. Sok időt töltöttünk a Louvre-ban.
Danforth tudta, hogy nem szabad hosszasan időznie Fassett feleségénél. Német volt, kelet-berlini kapcsolatokkal. Ott is gyilkolták meg.
-Igen, igen, persze. Erre tessék. Grover kint van hárul. Woodward műsorát néztük a verandán.
Kisétáltak a kockaköves, téglás hátsó udvarra. George Grover felemelkedett a székből.
- Hello, Larry. Beindultak a dolgok.
- Igen, úgy néz ki. De nekem sosem elég gyors az ütem.
- Nekünk se, gondolom - mondta Danforth. - Italt?
- Nem, köszönöm uram. Ha nem haragszik, inkább a lehető leggyorsabban végezzünk.
A három férfi leült a kerámiaasztalhoz. -Jó, akkor onnan folytassuk, ahol éppen most tartunk -mondta Danforth. - Mi a legközelebbi terv? Fassett zavartnak látszott.
- Azt hittem, értesítették önöket.
- Persze, olvastam a jelentéseket. De első kézből, az illetékestől szeretnék információkat kapni.
- Rendben, uram. Az első fázis befejeződött. Tannerék, Tre-mayne-ék, Cardone-ék mind Saddle Valley-ben vannak. A közeljövőben nem terveznek nyaralást, a jövő héten végig ott lesznek. Ezt az információt az összes hírforrásunk megerősítette. Tizenhárom ügynökünk van a városban, s a három családot állandóan szemmel tartják. Mindegyik telefonra lehallgatókészüléket szereltünk. Észrevehetetlen.
- Los Angelesből jelentették, hogy Ostermanék pénteken repülnek az 509-es járattal, keleti idő szerint reggel öt előtt tíz perccel érkeznek a Kennedy repülőtérre. Általában taxival mennek ki a kertvárosba. A taxit természetesen követjük...
- Ha akkor is tartják magukat a megszokott sémához - szólt közbe Grover.
- Ha nem lesznek azon a gépen... Holnap Washingtonba hozzuk Tannert.
- Nem hiszem, hogy jelen pillanatban sejtelme lenne bármiről, vagy igen? - kérdezte Danforth.
-Egyáltalán nincs. Hacsak a járőrautó miatt nem fog gyanút, amelyet használni fogunk, ha holnap reggel ellenszegül.
- Mit gondol, hogyan viselkedik majd? - hajolt előre Grover.
- Szerintem meg lesz zavarodva.
- Lehet, hogy nem lesz hajlandó együttműködni - mondta Danforth.
- Nem valószínű. Nincs esélye, ha én jól végzem a munkám. Danforth elnézte az erős, izmos embert, amint ilyen magabiztosan beszélt.
- Ugye, gondja lesz rá, hogy sikerüljön? Elkötelezte magát.
-Jó okom van rá. - Fassett viszonozta az öregember pillantását. Tényszerűen folytatta. - Megölték a feleségemet. Hajnali kettőkor fogták el a Kurfürstendammon, mialatt engem „őrizetben tartottak". Engem próbált megkeresni. Ugye, ismerik a történetet?
- Olvastam az aktát. Legőszintébb részvétem...
- Nincs szükségem részvétre. Azok a parancsok Moszkvából jöttek. Őket akarom. Az Omegát akarom.

MÁSODIK RÉSZ
Hétfő Kedd Szerda Csütörtök

Második fejezet
Hétfődélelőtt 10 óra 15 perc
Tanner kiszállt a liftből, és az irodája felé sétált a folyosó süppedős szőnyegén. Negyvenöt percet töltött a vetítőben, a Wood-ward-anyagot nézte meg. Mindez megerősítette, amit az újságok már megírtak: Charles Woodward úgy mutatta be a külügyminisztériumi államtitkárt, Ashtont, mint egy politikai prostituáltat.
Sok ember lehet most kínban Washingtonban, gondolta.
- Jó kis show, mi? - mondta a titkárnője. -Elképesztő, ahogy a fiam mondaná. Nem hiszem, hogy mostanában sűrűn kapunk majd vacsorameghívásokat a Fehér Házba. Kerestek?
- Az egész város magát keresi. Főleg gratulációk; a nevek az asztalán vannak felírva.
- Ez megnyugtató. Lehet, hogy szükségem lesz rájuk. Más?
- Igen uram. A Szövetségi Hírközlési Bizottságtól kétszer is telefonáltak. Valami Fassett nevű ember.
- Kicsoda?
- Mr. Laurence Fassett.
- Azoktól mindig Cranstonnal voltunk kapcsolatban.
- Tudom, de azt mondta, sürgős.
- A Külügyminisztérium esetleg még napszállta előtt le akar fogatni minket.
- Nem hinném. Egy-két napig még várniuk kell; hogy ne le-gyen olyan nyilvánvalóan politikai az ügy.
- Jobb, ha visszahívja. A Bizottságnak minden sürgős.
Tanner átment a szobájába, leült az íróasztalához, és átolvasta az üzeneteket. Elmosolyodott: vetélytársai is elismerték a sikerét. A telefon felberregett.
- Mr. Fassett van a vonalban, uram.
- Köszönöm. - Tanner megnyomta a megfelelő gombot. -Mr. Fassett? Sajnálom, de házon kívül voltam, amikor keresett.
- Nekem kellene mentegetőznöm - mondta az udvarias hang a vonal másik végén. - Túl sok minden jött össze mára, de az ön ügye a legfontosabb.
- Mi a probléma?
- Legjobb, ha úgy fogalmazok, hogy rutinfeladat, de sürgős. Azok a papírok, amelyeket májusban a Standard Hírszolgálata küldött ide, hiányosak.
- Micsoda? - Tannernek hirtelen eszébe jutott, hogy Cranston a Szövetségi Hírközlési Bizottságról néhány hete mondott neki valamit, de emlékezett, hogy azt is mondta, nem fontos.
- Mi hiányzik?
- Az ön aláírása két helyről. A tizenhetedik és a tizennyolcadik oldalon. És a hat hónapos részletes műsorterv januártól kezdődően.
John Tanner most már emlékezett. Cranston hibája volt. A tizenhetedik és tizennyolcadik oldal hiányzott abból a dossziéból, amit Washingtonból küldtek Tannernek aláírni - jogügyi osztály szerint ez Tanner dolga volt -, a műsorrovatot pedig üresen kellett hagyni még egy hónapig, amíg a szervezet nem dönt. Cranston beleegyezett ebbe.
- Ha ellenőrzi, látni fogja, hogy az önök Cranstonja hagyta ki az említett oldalakat, s az említett műsortervet függőben hagyták. Ő egyezett bele.
Fassett pillanatnyi szünet után valamivel kevésbé udvarúi hangon szólalt meg:
- Minden tiszteletem Cranstone, de nem volt joga ilyen döntést hozni. Bizonyára megkapták már az információt. - Az utóbbi mondat inkább megállapítás volt.
- Igen, ami azt illeti, megkaptuk. Sürgősen elküldöm.
- Félek, hogy ez nem lesz elég. Meg kell kémünk, még ma délután fáradjon be hozzánk.
- Várjon csak. Ez azért eléggé hirtelen jött.
- Nem én alkotom a rendszabályokat. Én csak végrehajtom őket. A Standard Mutual tévéhálózat két hónapja úgy működik, hogy megszegi a Szövetségi Hírközlési Bizottság előírásait. Ezt nem engedhetjük meg magunknak. Tekintet nélkül arra, hogy ki a felelős. Kihágást követett el. Tisztázzuk még ma.
- Rendben van. De figyelmeztetem, hogy ha ez a zaklatás a Külügyminisztériumból származik, elhívom a tévéhálózat ügyvédjeit, akik majd elintézik az ügyet, ahogy kell.
- Nem tetszik, ahogy célozgat, azt sem tudom, miről beszél.
- Szerintem tudja. A tegnap délutáni Woodward-műsorról Fassett nevetett.
-Hallottam róla. A Post egész jó cikket írt róla... Jobb, ha nem húzza fel magát. Múlt pénteken kétszer kerestem.
- Keresett?
- Igen.
- Várjon egy kicsit - Tanner benyomott egy gombot, és kiszólt a titkárnőjének. - Norma! Hívott engem ez a Fassett pénteken?
Rövid ideig csönd volt, miközben a titkárnő ellenőrizte pénteki üzeneteket.
- Lehetséges. A harminchatos központ kétszer is telefonált Washingtonból, hogy ha négy előtt visszaér, hívja fel őket. De fél hatig a stúdióban volt.
- N tegkérdezte, ki keres?
- Természetesen. De csak az volt a válasz, hogy ráér hétfőig.
- Köszönöm. - Tanner visszatért Fassetthez. - Meghagyta a központos számát?
- Washington, harminchatos. Délután négyig.
- Nem hagyta meg a nevét, és nem nevezte meg a hivatalát... -Péntek volt. Korán akartam végezni. Jobb lett volna, ha sürgős hívást kérek öntől, s aztán nem talál meg?
- Jól van, jól van. És ezt nem lehet a postára bízni?
- Nagyon sajnálom, Mr. Tanner, de engem is utasítottak. A Standard Mutual nem egy kis helyi adócska. Az iktatást hetekkel ezelőtt be kellett volna fejezni... Ezenkívül - itt Fassett megint nevetett - amilyen nagy léptekkel halad, és tapos fontos lábakra maga körül, nem szívesen lennék az ön helyében, ha elindul egy lavina a Külügyminisztériumból, és kiderül, hogy az ön átkozott hírosztálya kihágást követett el... És ez nem fenyegetés. Nem is lehet az. Mindketten hibáztunk.
John Tanner mosolygott. Fassettnek igaza van. Az ügy már régen esedékes volt. És nem volt értelme annak, hogy bürokratikus megtorló intézkedéseket kockáztasson. Felsóhajtott.
- Elérem az egyórás járatot, és háromkor vagy egy kicsit később a Bizottságnál leszek. Hol van az irodája?
- Cranstonnál leszek. Nálunk lesznek a papírok, és ne felejtse a tervezetet. Csak elképzelés, nem kell ragaszkodni hozzá.
- Rendben, akkor viszlát. - Tanner benyomott egy másik gombot, és az otthoni számát tárcsázta.
- Szervusz, drágám.
- Be kell ugranom Washingtonba délután.
- Valami baj van?
- Nem. Rutinügy, de sürgős, így mondták. A Hírközlési Bizottságtól. A hétórás járattal jövök vissza Newarkba. Csak azt akartam, hogy tudd, később érkezem.
- Rendben van, drágám. Akarod, hogy kimenjek eléd?
- Nem, majd fogok egy taxit.
- Biztos?
-Persze. Jól fogom érezni magam attól a ténytől, hogy a Standard leperkálja a húsz rongyot.
- Meg is érdemled. Éppen a Woodward-műsorról szóló kritikát olvasom. Te vagy az ügyeletes győztes.
- Ezt írtam rá a zakómra is. Tanner, a Győztes.
- Bárcsak az lennél! - mondta Alice halkan.
Még tréfából se hagyott ki egy ziccert sem. Valójában nem voltak filléres gondjaik, de Alice Tanner mindig úgy érezte, hogy a férjét nem fizetik meg rendesen. Ez volt az egyetlen vitás kérdés köztük. Tanner sohasem tudta megmagyarázni neki, hogy többet követelni egy olyan részvénytársaságtól, mint a Standard Mutual, annyit jelent, hogy még több kötelezettséget kell vállalnia az arctalan óriásnál.
- Este találkozunk, Ali.
- Viszlát, szeretlek.
Mintha csak a felesége néma unszolására tenné, Tanner elkérte az egyik forgatási autót, hogy vigye ki a La Guardia repülőtérre egy óra múlva. Senki nem vitatkozott. Ezen a reggelen valóban Tanner volt a győztes.
A következő negyvenöt percben adminisztrációs teendőit végezte. Az utolsó feladata az volt, hogy felhívja a Standard Mutual jogügyi osztályát.
- Mr. Harrisont kérem. Halló, Andy? John Tanner beszél. Nagyon sietek, Andy, el kell érnem a repülőt. Csak szeretnék kideríteni valamit. Van valami függőben maradt ügyünk a Hírközlésiekkel? Amiről esetleg nem tudok? Valami probléma? Tudok a közszolgálati cikkelvekről, de Cranston azt mondta, hogy az még ráér... Igen, várok. - Tanner a telefon zsinórját bab-rálta, még mindig Fassetten gondolkozott. - Igen, Andy, itt vagyok. A tizenhetedik és a tizennyolcadik oldal. Az aláírások... Ertem. Rendben. Köszönöm. Nem, nincs semmi probléma. Még egyszer köszönöm.
Tanner letette a kagylót, és lassan felkelt a székből. Harrison csak felélesztette halvány gyanúját. Az egész túlságosan körmönfontnak tűnt. A Hírközlésiek a teljes anyagot megkapták, csak a negyedik és az ötödik másolatból hiányzott az utolsó két oldal. De azok csak másolatok voltak, igazából senkinek se fontosak, bárki könnyedén lexeroxozhatta őket. Mégis ezek az oldalak hiányoztak az aktákból. Harrison épp most magyarázta el neki: „Emlékszem, John. Küldtem neked erről egy feljegyzést. Nekem úgy tűnt, mintha ők szántszándékkal hagyták volna ki. El nem tudom képzelni, hogy miért..."
Tanner se tudta.

Harmadik fejezet
Hétfő délután 3 óra 25 perc
Tanner legnagyobb meglepetésére a Hírközlési Bizottság egy limuzint küldött érte a repülőtérre.
Cranston irodája a szervezet épületének hatodik emeletén volt. Előbb vagy utóbb, de minden tévétársaság hírrészlegének igazgatóját berendelték ide. Cranston csak a munkájának élt - a hírhálózatban dolgozók legalább annyira tisztelték, mint az államigazgatás állandóan cserélődő gárdája -, s Tanner azon kapta magát, hogy emiatt ellenszenvet érez az ismeretlen Laurence Fassett iránt, aki olyan méltatlankodva tudta mondani „Cranstonnak nem volt joga ilyen döntést hozni".
Sosem hallott még Laurence Fassettről.
Tanner benyitott Cranston előszobájába. Üres volt. A titkárnő asztala csupasz, se jegyzettömb, se ceruza, se semmiféle papír. Csak Cranston irodájának ajtaja mögül szűrődött ki valami fény. Nyitva volt, és hallani lehetett a légkondicionáló halk berregését. Az ablakokat elsötétítették, talán, hogy a nyári nap ne süssön be. És akkor meglátta egy férfi árnyékát az iroda falán, amint az ajtó felé közeledett.
- Jó napot - mondta, mikor Tanner látószögébe ért. Talán öt, tíz vagy tizenegy hüvelykkel is alacsonyabb volt Tannemél, de nagyon széles vállú. Szőke haját rövidre nyírták, vastag, világosbarna szemöldöke alatt egymástól távol ülő szemek villogtak. Körülbelül egyidős lehetett Tannerrel, de jóval erősebb nála. Tanner már azt is fenyegetőnek érezte, ahogyan ott állt.
- Mr. Fassett?
- Igen. Fáradjon be. - Fassett ahelyett, hogy visszament volna Cranston irodájába, Tanner előtt a bejárati ajtóhoz ment, és kulcsra zárta. - Jobb, ha nem zavarnak minket.
- Miért? - kérdezte Tanner meghökkenve. Laurence Fassett körülnézett a szobában.
- Igen. Igen. Értem, mire gondol. Jó kérdés. Jöjjön be, kérem. Fassett Tanner előtt ment be Cranston irodájába. Az utcára néző ablakok teljesen el voltak sötétítve. Cranston asztala ugyanolyan üres volt, mint a titkárnőjéé, kivéve két hamutartót és még valamit. A fényezett felület közepén egy kis Wollensak magnetofonkészülék feküdt, két csatlakozással - az egyik Cranston széke előtt végződött, a másik az íróasztal másik oldalán lévő szék előtt.
- Magnetofon? - kérdezte a hírügynökség vezetője követve az irodába Fassettet.
Igen. Kérem, foglaljon helyet. John Tanner állva maradt. Indulatosan szólalt meg.
- Nem, nem ülök le. Ez az egész nem tetszik nekem. A módszereik túlságosan sötétek vagy nagyon is világosak. Ha bármit, amit mondok, magnóra akar venni, tisztában lehet azzal, hogy csak a televízió egyik jogásza jelenlétében vagyok hajlandó beszélni.
Fassett Cranston íróasztala mögött állt.
- Ez nem a Hírközlési Bizottság ügye. Ha megmagyarázom, meg fogja érteni... a módszereimet.
- Jobb, ha gyorsan belekezd, mert hamarosan elmegyek. Engem a Bizottság hívott, hogy hozzam el a Standard Mutual közérdekű adásainak a tervezetét - mely a táskámban van -, és hogy aláírjam azt a két oldalt, amit az ön hivatala elmulasztott elküldeni. Ön azt mondta, hogy Cranstonnal együtt várnak rám. Ehelyett találok egy nyilvánvalóan használaton kívül helyezett irodát... Azt javaslom, hogy találjon ki valami megfelelő magyarázatot, vagy egy órán belül az ügyvédeink jelentkezni fognak magánál. És ha ez a Standard Mutual hírszerkesztősége elleni támadás lenne, biztosíthatom arról, hogy az Államok egész területén lehetetlenné teszem.
- Sajnálom... Ezek a dolgok sosem mennek könnyen.
- Nem is mehetnek!
- Várjon csak! Cranston nyaral. Azért használtuk az ő nevét, mert korábban kapcsolatban állt önnel.
- Azt mondja, szándékosan hazudott?
- Igen. A megoldás az ön által használt kifejezésben rejlik... „Engem a Bizottság hívatott be", ugye, így mondta? Megmutathatom az igazolványaimat? - Laurence Fassett a belső zsebéből egy kis műanyag tokot vett elő. Átnyújtotta az asztalon.
Tanner kinyitotta. A fölső kártya egy igazolvány volt arról, hogy Laurence C. Fassett a Központi Hírszerző Ügynökség alkalmazottja. A másik igazolvány egy különleges engedély arra, hogy Fassett bármikor beléphet a McLean-komplexumba, akár éjjel, akár nappal.
- Mi ez az egész? Miért vagyok itt? - adta vissza Tanner Fassett igazolványait.
- Ezért van itt a magnetofon. Hadd mutassam meg! Mielőtt elmondom, hogy mivel foglalkozunk, egy csomó kérdést fel kell tennem önnek. A magnetofont két kapcsolóval lehet leállítani. Az egyik itt van nálam, a másik önnél. Ha bármikor olyan kérdést teszek fel önnek, amire nem akar válaszolni, egyszerűen meg kell nyomnia a „Ki" gombot, és a magnetofon leáll. Másrészről - és ez is az ön érdekében történik -, ha bármikor úgy érzem, hogy olyan magáninformációt közöl, ami nem ránk tartozik, én állítom meg. - Fassett beindította a magnetofont, majd az asztal fölött átnyúlva Tanner kapcsolójával leállította a készüléket.
- Látja, ilyen egyszerű. Már több száz ilyen interjút csináltam. Nincs miért aggódnia.
- Ez az egész úgy hangzik, mint egy kihallgatás, idézés, minden ügyvédi segítség lehetősége nélkül! Miről van szó? Bolond, ha azt hiszi, hogy meg tud félemlíteni.
- Teljesen pozitív azonosításról van szó.. És önnek abszolút igaza van. Ha meg akarnánk félemlíteni, akkor sikerült egy legalább oly kevéssé sebezhető lényt kiválasztanunk, mint J. Edgar Hoover. Egyébként még ő sem ellenőrizheti egy tévéállomás hírműsorát!
Tanner a Cranston íróasztala mögött udvariasan álldogáló CIA-ügynököt nézte. Fassettnek ebben igaza van. A CIA nem engedheti meg magának, hogy ilyen durva taktikát alkalmazzon egy olyan beosztásban lévő emberrel szemben, mint ő.
-Mit ért azon, hogy „teljesen pozitív azonosítás"? Ön pontosan tudja, hogy én ki vagyok.
Csak hogy fogalma legyen az információ fontosságáról, melynek közvetítésére felhatalmazást kaptam. Az ügy jelentőségének megfelelő rendkívüli óvintézkedésről van szó. Hallott arról, hogy a második világháborúban egy színész - hogy pontos legyek, a brit hadsereg egy tizedese - magas szintű afrikai tárgyalásokon eljátszotta Montgomery tábornok szerepét, és még Montgomery volt sandhursti osztálytársai sem vették észre a csalást?
A hírügynökség igazgatója felemelte a zsinórt, és megnyomta a „Be", majd a „Ki" kapcsolót. A készülék elindult, majd megállt. John Tanner félelemmel vegyes kíváncsisága egyre nőtt. Leült.
- Folytassa. De ne felejtse el, hogy bármikor kikapcsolhatom a készüléket, és ha akarok, bármikor elmehetek.
- Értem. Jogában áll - egy bizonyos pontig.
- Mit ért ezen? Kérem, ne szabjon feltételeket!
- Bízzon bennem! Meg fogja érteni. - Fassett biztató pillantása elérte célját.
- Tessék - mondta Tanner. A CIA-ügynök egy dossziét vett elő és kinyitotta. Megindította a magnetofont.
- A teljes neve John Raymond Tanner?
- Nem egészen. A törvényes nevem John Tanner. A Raymon-dot csak a keresztségben kaptam, nem szerepel a születési anyakönyvi kivonatomban.
Fassett elmosolyodott az asztal másik oldalán.
- Nagyon jó.
- Köszönöm.
-Jelenleg ön a New Jersey-beli Saddle Valley-ben, az Orchard Drive 22. szám alatt lakik?
- Igen.
- Az Illinois állambeli Springfieldben született 1924. május 21-én Lucas és Margaret Tanner gyermekeként?
- Igen.
- Amikor hétéves volt, a családja a kaliforniai San Mateóba költözött?
- Igen.
- Milyen célból?
- Az apámat a vállalata áthelyezte Észak-Kaliforniába. Egy áruházlánc személyzeti igazgatója volt. A Bryant áruházé.
- Jó körülmények között nevelkedett?
- Meglehetősen.
- Ön San Mateóban állami iskolában tanult?
- Nem. A San Mateó-i középiskola második éve után egy magániskolába iratkoztam be, és ott végeztem el az utolsó két osztályt. A Winston Egyetemi Előkészítőben.
- Amikor végzett, a stanfordi egyetemre jelentkezett.
- Igen.
- Tagja volt-e ön diákszövetségnek vagy klubnak?
- Igen. Az Alpha Kappa Diákszövetségnek. A Trylon Sajtótársaságnak és számos más egyesületnek, nem is emlékszem mindre. Egy fotóklubnak is, azt hiszem, de ott nem sokáig maradtam. Dolgoztam az egyetemi lapnál is, de azt is otthagytam.
- Miért?
Tanner felnézett a CIA-ügynökre.
- Meglehetősen rossz véleménnyel voltam a nisei helyzetről. A munkatáborokról. A lap pedig egyetértett az ilyesmivel. Ma is fenntartom a véleményemet.
Fassett megint elmosolyodott.
- Tehát megszakította a tanulmányait?
- Mint majdnem mindannyian. Másodév végén jelentk tem a hadseregbe.
- Hol részesült kiképzésben?
- A georgiai Fort Benningben. A gyalogságnál.
- Harmadik hadtest, 14-es hadosztály?
- Igen.
- Főhadnagyi rang volt a legmagasabb, amit elért?
- Igen.
- Tiszti iskolai kiképzést kapott Fort Benningben?
- Nem. A franciaországi hadszíntéren léptettek elő tisztté.
- Látom, számos kitüntetést is kapott.
- A zászlóalj kapott elismerést, nem egyéni elismerés volt.
- St. Lő-ban három hétre kórházba került. Megsebesült?
Tanner egy pillanatra zavarba jött.
- Ön tökéletesen tisztában van azzal, hogy nem. Nincs sebesülési érem a katonai anyagomban - mondta halkan.
- Megmagyarázná?
- A St. Lő-i úton kiestem a dzsipből. Kificamodott a csípőm. Mind a kerten mosolyogtak.
-1945 júliusában szerelt le, és szeptemberben visszatért Stanfordba.
- így volt... Hogy megelőzzem önt, Mr. Fassett, angol szakos hallgatóból az újságíró-iskola tanulója lettem. 1947-ben szereztem diplomát.
Laurence Fassett nem nézett föl az előtte lévő dossziéból.
- Elsőéves korában - Tanner a kapcsoló után nyúlt, és leállította a magnetofont - feleségül vette Alice McCallt.
- Valószínű ez az a pillanat, amikor itthagyom.
-Nyugodjon meg, Mr. Tanner. Csak ellenőrizzük az adatokat. Mi riem osztjuk azt az elméletet, hogy az apák bűneiért a fiaknak kell szenvedniük. Elég, ha egyszerűen igent vagy nemet mond.
Tanner bekapcsolta a magnetofont.
- Igen.
Ennél a pontnál Laurence Fassett emelte föl az asztalról a zsinórt, és benyomta a kikapcsoló gombot. Tanner nézte, ahogy a magnőtekercs leáll, majd a CIA-ügynökre pillantott.
- A következő két kérdés a házassága körülményeire vonatkozik. Gondolom, nem szívesen válaszol rájuk.
- Jól gondolja.
- Higgye el, hogy nem fontosak.
- Abban az esetben, ha mégis fontosak lennének, azonnal távozom.
Alice már épp elég sok mindenen ment keresztül. Tanner senkinek nem engedte volna meg, hogy a felesége személyes tragédiáját ismét szóba hozza.
Fassett ismét beindította a magnetofont.
- Önnek és Alice Mc... Tannemek két gyereke született. Egy fiú, Raymond, aki most 13 éves, és egy lány, Janet, aki most 8.
- A fiam 12 éves.
- Holnapután lesz a születésnapja. De térjünk vissza az első munkahelyére, a Sacramento Daily Newsnál.
- Riporter voltam. Hírszerkesztő, kifutófiú, filmkritikus, és ha időm engedte, tördelőszerkesztő.
- A sacramentói újságnál három és fél évig maradt, majd a Los Angeles Timesnál kapott állást.
- Nem. A Sacramentónál... két és fél évig voltam, és közben a San Francisco Chronicle-nál kaptam átmeneti munkát egy évig, mielőtt a Timeshoz kerültem.
- A Los Angeles Timesnál egész sikeres volt mint nyomozó riporter...
- Szerencsém volt. Feltételezem, hogy a San Diegó-i kikötői eseményekre utal.
- Igen. És Pulitzer-díjra is felterjesztették, azt hiszem.
- Nem kaptam meg.
- Aztán a Timesnál szerkesztői állást kapott.
- Szerkesztőhelyettesit. Semmi különös.
- Öt évig maradt a Timesnál.
- Inkább hat, azt hiszem.
- 1958 januárjáig, amikor a Standard Mutualhez szerződött Los Angelesbe.
- így van.
- A Los Angeles-i szerkesztőségben dolgozott 1963 márciusáig, amikor is New York Citybe helyezték. Azóta többször is előléptették.
- A hétórai hírek főszerkesztőjeként kerültem keletre. Dokumentumfilmekkel és különkiadásokkal is foglalkoztam, amíg jelenlegi beosztásomat meg nem kaptam.
- Mégpedig?
- A hírszerkesztőség igazgatója vagyok.
Laurence Fassett bezárta a dossziét, és kikapcsolta a magnetofont. Hátradőlt, és John Tannerre mosolygott.
- Nem is volt olyan fájdalmas, ugye?
- Ennyi volt az egész?
-Nem, nem... De az adatok ellenőrzésén túl vagyunk. Ön megfelelt. Épp elég részben téves választ adott ahhoz, hogy átmenjen a vizsgán.
- Micsoda?
- Ezek a dolgok - Fassett rácsapott a dossziéra - a kihallgatási részleg által meghatározott kérdések. Magas homlokú urak szakállas társaikkal komputerbe táplálják a válaszokat. Valószínűleg nem is válaszolhatott volna mindenre helyesen. Ha így történt volna, ez azt jelentené, hogy túl szorgalmasan készült... Például a Sacramento Daily Newsnál majdnem három évet töltött. Nem két és felet vagy három és felet. A családja 8 éves és két hónapos korában költözött át San Mateóba, és nem hétéves korában.
- Nahát ilyet...
- Hogy őszinte legyek, hogyha mindenre helyesen válaszolt volna, akkor is átengedtük volna. De jó tudni, hogy ön normális. Az ön esetében fel kellett venni magnetofonra... Attól tartok, hogy most jön a neheze.
- A neheze, mihez képest? - kérdezte a hírszerkesztő.
- Csak nehéz... be kell indítanom a magnetofont. Beindította, és felemelt egy fehér papírlapot.
- John Tanner, közölnöm kell önnel, hogy amiről most beszélgetni fogunk, az a legtitkosabb információk körébe tartozik. Esküszöm, hogy ezek az információk nem érintik sem az ön személyét, sem az ön családját. Ezeknek az információknak a kiadása viszont az Egyesült Államok kormányának az érdekeibe ütközik, a legkomolyabb értelemben. Olyannyira, hogy azok az alkalmazottak, akik ezeknek az információknak a birtokában vannak, beperelhetők a nemzetbiztonsági törvény 18. cikkelyének 793-as paragrafusa alapján, ha megsértik a titoktartás szabályait... Amit eddig mondtam, teljesen világos?
-Igen... Ugyanakkor nem vagyok kötelezhető semmire, és nem vagyok vádolható semmivel.
- Tudatában vagyok. Szándékom szerint három fokozat során jut majd a titkos információ birtokába. Az első két fokozat után felmentést kérhet a beszélgetés folytatása alól, s ekkor csak az intelligenciájára és a kormánya iránti hűségére támaszkodva számíthatunk arra, hogy senkinek nem tesz említést az elhangzottakról. Ugyanakkor, hogyha elfogadja a harmadik fázist is, melyben a személyazonosságokat is felfedjük ön előtt, ugyanolyan felelősség terheli majd, mint a kormányzat alkalmazottait, és a nemzetbiztonsági törvény értelmében önt is bíróság elé állíthatják, ha megsérti a titoktartás említett követelményeit. Világos, Mr. Tanner?
Tanner fészkelődni kezdett a széken, mielőtt megszólalt volna. A magnetofontekercs pörgését figyelte, aztán Fassettra nézett.
- Világos, de bolond lennék, ha beleegyeznék. Önnek nincs joga ahhoz, hogy idecsaljon engem, és olyan helyzetbe hozzon, aminek alapján vádolhatóvá válok.
- Nem azt kérdeztem, hogy beleegyezik-e, hanem azt, hogy tisztán értette-e, amit mondtam.
- Menjen a pokolba, ha fenyegetni akar!
- Én csak vázolom a helyzetet, az fenyegetés? Több ez annál, mint amit maga csinál nap mint nap a szerződésekkel? Bármikor kisétálhat innen, amikor csak akar, amíg jóvá nem hagyja, hogy feltárjam ön előtt a neveket. Ez annyira logikátlan lenne?
Tanner belátta, hogy tényleg nem az. És most már a kíváncsiságát is ki akarta elégíteni.
- Korábban azt mondta, hogy bármiről is lesz szó, annak nincs köze se a családomhoz, se a feleségemhez... se hozzám.
- Megesküdtem erre a tekercsen - felelte, és Fassett észrevette, hogy a „hozzám"-ot utólag tette hozzá. Tanner a feleségét védelmezte.
- Folytassa.
Fassett felállt, és a lesötétített ablakhoz lépett.
- Egyébként nem kell ülve maradnia. Ezek nagyon érzékeny mikrofonok. Természetesen miniatürizált darabok.
- Inkább ülök.
- Ahogy jólesik. Sok évvel ezelőtt szóbeszéd tárgya volt egy bizonyos szovjet NKVD-akció, mely ha célt ért volna, súlyos károkat okoz az amerikai gazdaságnak. Megpróbáltunk kideríteni valamit. Nem sikerült. Csak szóbeszéd maradt. Jobban titokban tartották, mint az orosz űrprogramot.
Aztán 1966-ban egy keletnémet hírszerző átállt hozzánk. Az ő révén jutottunk először valódi információkhoz az akcióról. Elmondta, hogy a keletnémet titkosszolgálat kapcsolatokat tart fenn nyugati ügynökökkel - vagy egy sejttel -, amit csak Omega néven ismernek. Egy pillanat múlva megadom önnek a földrajzi kódnevet... vagy nem. Ez már a második lépés. Öntől függ. Az Omega a keletnémet hírszerzőknek rendszeresen továbbít titkos iratokat, melyeket aztán a legnagyobb titoktartás mellett két felfegyverzett futár repülőgépen visz Moszkvába.
Az Omega funkciója egyidős a hírszerzéssel és manapság a kiterjedt részvénytársaságok és hatalmas gazdasági tömörülések korában különlegesen hatékony... Az Omega százak vagy ma már ezrek neveit tartalmazó listákat állított össze - zsarolás céljából. Az ezeken a listákon szereplő férfiak és nők a gazdaság meghatározott területein lévő vállalatoknál kulcspozíciót töltenek be. A legtöbbjük jelentős gazdasági hatalommal rendelkezik. Éppúgy hatalmukban áll vásárolni, mint megtagadni a vásárlást. Ha közülük negyvenen vagy ötvenen, összehangoltan cselekszenek, kaotikus állapotokat tudnak előidézni a gazdaságban.
- Nem értem. Miért tennék, miért kéne ezt tenniük?
- Mondtam már. Zsarolás. Ezek az emberek sebezhetőek, és ezernyi ok miatt kihasználhatók. Házasságtörés, aberráció, hamis tanúzás, üzleti kihágás, helytelen árszabás, tőzsdei manipulációk, adócsalás. A listák nagyon sok nevet tartalmaznak. Férfiakét és nőkét, akiknek tekintélye, üzleti vállalkozása, hivatása, sőt, még a családja is veszélyben forog. Hacsak kötélnek nem állnak.
- Elég sötéten látja az üzleti világot, s egyáltalán nem vagyok meggyőződve arról, hogy pontos a kép. Vagy legalábbis nem olyan fokig, ahogyan ön azt állítja. A gazdasági káosz lehetőségéig.
- Igazán? A Crawford Alapítvány alapos felmérést készített az Egyesült Államok 1925 és 1945 közötti ipari vezetőiről. Az eredmények most, negyedszázaddal később is titkosan kezelendők. A tanulmány megállapította, hogy az ország pénzügyi erejét, a részvénytársaságok tőkéjének harminckét százalékát kétes, ha nem éppen illegális eszközökkel szerezték meg. Harminckét százalékát!
Ezt nem hiszem. Ha ez igaz, akkor nyilvánosságra kell íiozni.
- Lehetetlen. Az jogi mészárlást jelentene. A törvényszék és a pénz nem makulátlan kombináció... Manapság a mamutvállalatok kezében összpontosul minden. Ha bármikor belenéz az újságba, és felapozza a pénzügyi oldalt, olvashat ezekről az üzletekről. Nézze meg a vádakat és az ellenvádakat. Az Omega ebből táplálkozik. Rendelkezésükre áll a jelöltek névsora. Egyetlenegy sem szent közülük. Fedezetlen kölcsönt folyósítanak, átmenetileg megemelik az értékpapírok árát, lányokat biztosítanak a megfelelő vevőnek. Az Omega ás egy kicsit a megfelelő embereknél, és rengeteg mocsok kerül a lapátra. Nem olyan nehéz, csak pontosan kell dolgozni. Elég pontosan ahhoz, hogy az áldozat megrettenjen.
Tanner elfordította a tekintetét erről a szőke férfiról, aki ilyen precizitással és önbizalommal beszél.
- Szeretném hinni, hogy téved.
Fassett hirtelen visszament az asztalhoz, és kikapcsolta a magnetofont. A tekercsek megálltak.
- Miért? Nemcsak leleplező információkról van szó - azok is lehetnek viszonylag ártalmatlanok -, hanem arról, hogy ezeket hogyan alkalmazzák. Vegyük például önt. Tételezzük fel, csak tételezzük fel, hogy a Saddle Valley-i lapban megjelenik egy történet, amely elbeszél néhány Los Angeles mellett történt húsz évvel ezelőtti esetet. A gyermekei ott járnak iskolába, a felesége boldog az ottani társaságban... Bármeddig ott maradhattak volna...
Tanner felugrott a székből, és az alacsonyabb ember arcába nézett. Az indulattól még a keze is remegett. Alig hallhatóan, szenvedélyesen formálta a szavakat.
- Ez aljasság.
- Ez az Omega, Mr. Tanner. Nyugodjon meg, csak példálóztam. - Fassett ismét bekapcsolta a készüléket, és folytatta, miközben Tanner visszaroskadt a székébe. - Az Omega létezik. Ami azt jelenti, hogy eljutottam az első fázis... utolsó részéhez.
- És mi lenne az?
Laurence Fassett hátradőlt az íróasztal mögött. Elnyomta a cigarettáját, míg Tanner egy egész dobozzal vett elő a zsebéből.
- Most már tudjuk, hogy az Omega ütemterv alapján dolgozik. Egy meghatározott napon fogják előidézni a káoszt... Avval nem árulok el önnek titkot, hogy a szolgálat, ahol dolgozom, gyakran cserél ki szovjet kémeket a sajátjaiért.
- Erről tudok.
- Egy ügynökünkért rendesen két vagy három saját emberüket kapják vissza.
- Ezt is tudom.
- Tizenkét hónappal ezelőtt az albán határon cseréltük ki az embereinket. Negyvenöt napig alkudoztunk. Én is ott voltam, és ezért vagyok most itt. A csere során a mi csoportunkat a szovjet külügyi szolgálat több embere is megkereste. Talán úgy tudnám a legjobban jellemezni őket, hogyha azt mondom, mérsékeltek. Ugyanúgy, mint a mi mérsékeltjeink.
- Azt tudom, hogy a mieink kikkel állnak szemben. De a szovjetek?
-Semmi különbség. Ők nem a Pentagonnal - egy nehezen megfogható katonai, ipari komplexummal -, hanem a vezetés keményvonalasaival, a militaristákkal állnak szemben.
- Értem.
- Tájékoztatást kaptunk arról, hogy a szovjet militaristák kitűzték az Omega-akció utolsó fázisának az időpontját. Az amerikai üzleti körök tekintélyes képviselőinek százait fogják megkeresni, és életveszélyesen megfenyegetni arra az esetre, ha nem követik parancsaikat. Az eredmény hatalmas pénzügyi csőd lehet. Egy teljes gazdasági összeomlás sincs kizárva... Ez az igazság.
- És ez az első fázis vége.
fanner felállt a székből, szippantott egyet a cigarettájából. Fel-alá sétált az íróasztal előtt.
- És ezzel az információval szabadon kisétálhatok innen?
- Igen.
- Elegem van magából. Isten látja lelkem, hogy elegem van magából!... Megy a magnó, folytassa.
-Rendben. Következik a második fázis. Tudtuk, hogy az Omega éppen olyan szakemberekből áll, mint amilyeneket támadni akar. így kell lennie, különben nem alakultak volna ki a kapcsolatok, nem tudták volna megállapítani, hogy kiket kell keresni. Olyan emberek, akik be tudtak férkőzni nagyvállalatokba, olyanok, akik a vállalatoknál vagy a vállalatok számára dolgoztak, akik kapcsolatba kerültek az embereikkel... Amint már említettem, az Omega egy ügynöki csoport fedőneve. Ismerünk egy földrajzi fedőnevet is; itt székel az információtovábbítás központja. Abból kiindulva, hogy a dolog hadititok, az információ hitelességéhez nem férhet kétség. A földrajzi fedőnevet nehéz pontos fordításban visszaadni, de a legközelebb ahhoz áll, hogy: „Hasított... bőr" vagy „Kecskebőr".
- Hasított bőr? - nyomta el Tanner a cigarettáját.
- Igen. Emlékszem, ezt már több mint három éve is tudtuk. Másfél évi koncentrált nyomozás után tizenegy feltételezett helyszín közül választottuk ki a „Hasított bőr"-t.
- Az egyik nyilván a New Jersey-beli Saddley Valley volt.
- Ne vágjunk a dolgok elébe.
- Igazam van?
- Ügynököket telepítettünk ezekbe a helységekbe - folytatta a CIA embere, Tanner kérdését elengedte a füle mellett. - Több ezer állampolgárt ellenőriztünk - meglehetősen költséges vállalkozás -, s minél tovább kutattunk, annál több bizonyítékot találtunk arra, hogy Saddley Valley község a „Hasított bőr". Alapos munkát végeztünk. Megvizsgáltuk a papíron található vízjeleket, elemeztük a port, amelyet a hozzánk menekült keletnémet titkosügynök dossziéjában találtunk, több ezer különféle tételt vizsgáltunk meg újból és újból... A kutatás során főleg bizonyos lakóktól szereztünk információkat.
- Jobb lenne, ha a tárgyra térne.
- Ez csak az ön elhatározásától függ. Körülbelül ennyi volt a második fázis. - Tanner csöndben maradt, Fassett folytatta. -Ön olyan helyzetben van, hogy felbecsülhetetlen segítséget nyújthatna nekünk. Az Egyesült Államok és a Szovjetunió közötti jelenlegi kapcsolatok egyik legérzékenyebb pontján tehetne valamit, amit senki más nem tud megtenni. Talán meggyőzi önt az a tény is, hogy amint az eddig elmondottakból is kiderülhetett, a két fél mérsékeltjei ebben a pillanatban együttműködnek.
- Ezt fejtse ki, ha lehet.
- Csak a fanatikusok szállnak be ilvenfajta „leszámolásba". Túlságosan veszélyes mindkét ország számára. A szovjet vezetésen belül hatalmi harc folyik. Ami érdekünk az, hogy a mérsékeltek kerüljenek fölénybe. Ezt oly módon lehet elérni, hogy leleplezzük az Omegát vagy legalább egy részét, és a kitűzött napon lehetetlenné tesszük az akciót.
- És mit tehetnék én?
- Ön ismeri az Omegát, Mr. Tanner. Nagyon is jól ismeri.
Tannernek elakadt a lélegzete. Egy pillanatra azt hitte, hogy megáll a szívverése. Érezte, hogy az arcába szökik a vér. Hirtelen hányingere támadt.
- Ezt egyszerűen hihetetlen kijelentésnek tartom.
Az ön helyében én is így éreznék. Viszont igaz.
- És ez a második fázis vége?... Maga aljas gazember! - Tanner a foga között préselte ki a szavakat.
- Nevezzen, aminek akar. Üssön meg, ha úgy gondolja. Nem ütök vissza... Mondtam, én már átestem ezen.
Tanner fölállt, és a halántékát dörzsölgette. Elfordult Fassett-től, majd hirtelen visszaperdült.
- És ha téved? - suttogta. - És ha maguk, istenverte idióták, ismét hibát követnek el?
- Ki van zárva... Nem akarjuk teljesen felszámolni az Omegát. Bizonyos mértékig leszűkítettük a kört. Ön különleges helyzetben van.
Tanner az ablakhoz lépett, fel akarta húzni a sötétítőfüggönyt.
- Ne nyúljon hozzá! Ne húzza fel! - Fassett felugrott a székből. Egyik kezével Tanner csuklóját ragadta meg, a másikkal a függönyhúzó zsinórt. Tanner az ügynök szemébe nézett.
- Ha most innen kisétálok, életben hagynak ezzel a tudással? Soha többé nem lehetek biztos abban, kit fogadok a házamban, kivel beszélek az utcán. Együtt kell élnem azzal a tudással, ami miatt ön azt hiszi, hogy valaki belő az ablakon, ha elhúzom a függönyt?!
- Ne dramatizálja túl! Ez csak elővigyázatosság. Tanner visszasétált a székéhez, de nem ült le.
- Az isten verje meg! - mondta halkan. - Jól tudja, hogy nem mehetek így el...
- Elfogadja a feltételeket?
- Igen.
- Meg kell kérem arra, hogy írja alá ezt a nyilatkozatot. Egy lapot vett elő a dossziéból, és Tanner elé tette. A papíron a nemzetbiztonsági törvényből idézett rövid részlet állt a büntetésekről. Határozatlan megfogalmazásban az Omega-akcióra vonatkozott, a melléklet pedig a magnószalagra. Tanner aláfirkantotta a nevét, és még mindig állva Fassettra meredt.
-Most pedig a következő kérdéseket teszem fel önnek. -Fassett felemelte a dossziét, és az utolsó oldalra lapozott. - Ismeri ön a következő személyeket? Richard Tremayne és felesége, Virginia... Kérem, válaszoljon!
- Ismerem - mondta Tanner döbbenten.
- Joseph Cardone, született Guiseppe Ambruzzio Cardiont. és felesége, Elisabeth.
- Ismerem.
- Bemard Osterman és felesége, Leila.
- Igen.
- Hangosabban, kérem, Mr. Tanner!
- Mondtam, hogy igen.
- Most pedig közlöm önnel, hogy egy, kettő vagy mindhá rom ezek közül a házaspárok közül nélkülözhetetlen szereplője az Omega akciójának.
- Magának elment az esze! Maga őrült!
- Mi nem őrültünk meg. Meséltem, hogy kémeket cseréltünk ki az albán határon. Ott közölték velünk, hogy az Omega (vagy a „Hasított bőr") egy manhattani külvárosból indul ki, és ez megerősítette elemzéseinket. Az Omega olyan házaspárokból áll... olyan férfiakból és nőkből, akik fanatikus kiszolgálói a Szovjetunió terjeszkedő militarista politikájának. Ezek a házaspárok - Tremayne-ék, Cardone-ék és Ostermanék - jelenleg is titkos bankszámlával rendelkeznek Svájcban, és ezeken a számlákon olyan összegek vannak, melyek ugyancsak meghaladják az általuk bevallott jövedelmeket.
- Ezt nem gondolhatja komolyan.
- Még ha nem hagyjuk is figyelmen kívül az esetleges véletlen egybeeséseket: ezeket a házaspárokat olyan alaposan ellenőriztük, hogy véleményünk szerint önt nagyon sikeresen fel le het használni az Omega-akcióhoz. Ön minden gyanún felül álló újságíró. Nem állítjuk, hogy mind a három házaspár belekeveredett. Elképzelhető, hogy egy vagy kettő közülük éppúgy csalétek, mint ahogy maga. De ez elég kétséges, a bizonyítékok pedig - a svájci bankszámlák, a foglalkozások és a szereplők különleges körülményei - mind egy szervezetre utalnak.
- S az én személyemet miért tartja kizártnak? - kérdezte fásultan Tanner.
- Ügynökeink az ön életét születése pillanatától tüzetesen átvizsgálták. Ha tévednénk önnel kapcsolatban, elbúcsúzhatnánk a hivatásunktól.
Tanner kimerülten, nehézkesen ült vissza a székbe.
- Mit kíván tőlem?
- Ha értesüléseink pontosak, Ostermanék pénteken keletre utaznak és önöknél fognak lakni a hétvégén, így van?
- így volt!
- Ne változtasson rajta. Ne változtassa meg a helyzetet.
- Ez most már lehetetlen...
- Csak ily módon segíthet nekünk, mindannyiunknak.
- Miért?
- Ügy véljük, ezen a hétvégén lecsaphatunk az Omegára. Ha ön együttműködik velünk. Anélkül nem megy.
- Hogyan?
- Még négy napunk van, mielőtt Ostermanék megérkeznek. Ez alatt az idő alatt ezeket az embereket - Ostermanékat, Tre-mayne-ékat és Cardone-ékat - zaklatni fogják. Mindegyik házaspár névtelen telefonokat kap, Zürichből érkező táviratokat, véletlenül idegenekkel találkoznak éttermekben, bárokban, az utcán. Mindennek az lesz a célja, hogy értésükre adjuk: John Tanner nem az az ember, akinek látszik. Hogy ön valaki más. Talán kettős ügynök, talán a szovjet felső vezetés informátora, még az is lehet, hogy az én szervezetem egy tisztességes tagja.
A kapott információk megzavarják majd őket. A cél az, hogy elbizonytalanodjanak.
-A családom pedig célponttá válik. Nem engedem meg! Megölhetnek minket!
- Ez az, amit nem fognak megtenni.
- Ha bármi igaz abból, amit mondott, miért ne? Bár én biztos vagyok benne, hogy nem igaz. Ismerem ezeket az embereket. Nem hiszem el.
- Ebben az esetben nem kockáztat semmit.
- Miért nem?
- Ha ők nem állnak kapcsolatban az Omegával - egyik házaspár sem -, akkor normálisan fognak viselkedni. Az incidenseket jelenteni fogják a rendőrségnek vagy az FBl-nak, és akkor kézbe vesszük az ügyet. Ha az egyik vagy a másik házaspár jelenti az incidenseket, de a harmadik nem, akkor tudni fogjuk, hogy kinek van köze az Omegához.
- És... tegyük föl, önnek igaza van. Melyek az ön beépített garanciái?
- Számos tényező, mind kikezdhetetlen. Mondtam, hogy az önről terjesztett „információk" hamisak lesznek. Bárki legyen is az Omega embere, használni fogja a hírforrásait, és amit megtud, ellenőriztetni fogja a Kremlben. Szövetségeseink ott már készenlétben állnak. Közbe fognak lépni. És az az információ, amit az Omega Moszkvából megkap, az igazság lesz. Vagyis, ami ma délutánig még igaz volt. Ön egyszerűen John Tanner, egy hírszerkesztőség igazgatója, és nem vesz részt semmiféle összeesküvésben. A többi csapda. Moszkva azt az információt fogja adni annak, aki az ön személyét ellenőrzi, hogy legyen óvatos a másik két házaspárral. Mert lehet, hogy azok átálltak az ellenséghez. Meghasonlást támasztunk köztük. Szembekerülnek egymással, és a parti a miénk.
- Túlságosan gördülékeny. Túl egyszerűnek hangzik.
- Ha bármit megkísérelnének tenni ön ellen, vagy a családja ellen, az egész Omega-akció veszélybe kerülne. Nem hajlandók vállalni semmiféle kockázatot. Túlságosan is keményen megdolgoztak érte, már mondtam, hogy fanatikusok. Az Omegaakció kitűzött napja egy hónapon belül esedékes.
- Ez még mindig nem elég.
- Van még valami. Családjának minden tagjára legalább két felfegyverzett ügynök vigyáz majd. A nap huszonnégy órájában. Ötven yardnál sosem lesznek távolabb önöktől.
- Most már tudom, hogy ön nem normális. Ön nem ismeri Saddley Valley-t. Ha idegenek kószálnak közöttünk, azonnal észrevesszük és elüldözzük őket. Őrizzük a fészkünket.
Fassett elmosolyodott.
-Ebben a pillanatban tizenhárom emberünk van Saddley Valley-ben. Valamennyien a község hétköznapi lakosai.
- Édes Jézusom! - mondta Tanner szelíden. - Lassan nyakunkon az Orwell-féle 1984.
- Olyan időket élünk, hogy bizony gyakran kísért.
- Ezek szerint nincs választási lehetőségem, ugye? Egyáltalán nincs választási lehetőségem - a magnetofonkészülékre mutatott, és a mellette lévő írásbeli nyilatkozatra. - Ezek szerint eldőlt a sorsom, ugye?
- Azt hiszem, megint túldramatizálja a dolgot.
- Nem, egyáltalán nem dramatizálok túl semmit... Pontosan azt kell tennem, amit önök elvárnak tőlem, ugye? Végig kell csinálnom... Az egyetlen választási lehetőségem az maradt, hogy eltűnök... És akkor vadásznak rám. Vadásznak rám önök, és -ha önnek igaza van - az Omega is.
Fassett Tanner szemébe nézett, tekintete nem látszott megtévesztőnek. Tanner az igazat mondta, és mindketten tudták ezt.
-Mindössze hat napról van szó. Az egész élethez képest csak hat nap.

Negyedik fejezet
Hétfő este 8 óra 5 perc
A repülőút Dulles repülőtértől Newarkig teljesen irreálisnak tűnt. Tanner nem volt fáradt, rémült volt. Gondolatai ide-oda csapongtak, az egyik kép hirtelen elnyomta a másikat. Laurence Fassett szúrós tekintetét látta maga előtt, majd a magnetofonkészülék pörgő tekercseit. Aztán Fassett hangja duruzsolt a fülébe, végeláthatatlan kérdéssort ismételgetve; a hang azután egyre erősödött. - Omega!
Aztán megjelent előtte Bernié és Leila Osterman, Dick és Ginny Tremayne, Joe és Betty Cardone arca.
Ugyan, hülyeség az egész. Csak érjen már Newarkba, azonnal vége lesz ennek az egész lidércnyomásnak, és csak arra fog emlékezni, hogy odaadta Laurence Fassettnek a közérdekű műsortervet, és aláírta a Hírközlési Bizottság aktáiból hiányzó lapokat.
Csakhogy tudta: nem így lesz.
Newarktól Saddley Valley-ig az egyórás úton meg sem szólalt. A taxisofőr azonnal rájött, utasa nem kíván beszélgetni, hisz a hátsó ülésen foglalt helyet, egyik cigarettáról a másikra gyújtott, és nem válaszolt arra a kérdésre sem, hogy milyen volt a repülőút.
SADDLE VALLEY KÖZSÉG, EGYESÜLT 1862-BEN ÜDVÖZÖLJÜK!
Tanner a taxi reflektora által megvilágított táblát nézte. Amint távolodott, csak ezekre a szavakra tudott gondolni: „Hasított bőr". Lehetetlenség.
Tíz perccel később a taxi megállt a háza előtt. Tanner kiszállt, és szórakozottan odanyújtotta a taxisnak az összeget, amelyben megegyeztek.
- Köszönöm, Mr. Tanner - mondta a taxisofőr, és áthajolt az ülésen, hogy az ablakon át elvegye a pénzt.
- Micsoda? Mit mondott? - kérdezte John Tanner.
- Azt mondtam, hogy „Köszönöm, Mr. Tanner".
Tanner lehajolt, megragadta az ajtó kilincsét, és minden erejével kifeszítette az ajtót.
- Honnan tudja a nevemet? Azonnal mondja meg, hogy honnan tudja a nevemet!
A taxisofőr hatalmas izzadságcseppeket látott legurulni utasa arcán, és látta a férfi őrült tekintetét. Érthetetlen, gondolta a sofőr, miközben bal kezét óvatosan az ülés alá csúsztatta, ahol mindig tartott egy vékony ólomcsövet.
-Ide figyeljen, haver - mondta az ólomcsövet szorongatva -, ha nem akarja, hogy a nevén szólítsák, távolítsa el azt a táblát a háza elől.
Tanner hátralépett, és a válla fölött hátranézett. A kertben kovácsoltvas lámpaoszlopról láncon egy viharlámpa lógott. A fénye egy feliratra esett: TANNER, Orchard Drive 22.
Legalább ezerszer látta már a lámpát a táblával együtt:
Tanner, Orchard Drive 22.
Ebben a pillanatban ez is valószínűtlennek tűnt. Mintha sosem látta volna még.
- Sajnálom, pajtás, kicsit ki vagyok borulva, nem szeretek repülni. - Becsapta az ajtót, a sofőr pedig miközben elkezdte fölfelé tekerni az ablakot, odavetette:
- Akkor utazzon vonaton, az Isten áldja meg!
A taxi elhajtott, és Tanner megfordult, hogy megnézze a házát. Az ajtó nyitva volt. A kutya eléfutott. A felesége a világos a hallban állt, és Tanner látta, hogy mosolyog.

Ötödik fejezet
Kedd - kaliforniai időszámítás szerint hajnali 3 óra 30 perc
A fehér, francia telefon halk csengője már legalább ötször berregett. Leila félálomban azt gondolta, micsoda butaság, hogy a telefon Bernié oldalán van. A férjét úgysem ébresztette fel soha, csak őt. Könyökével oldalba lökte a férjét.
- Édesem... Bernié, Bernié, csöng a telefon!
- Micsoda? - nyitotta ki Osterman a szemét. - A telefon? Az istenverte telefon! Ki hallja ezt meg? - kérdezte álomittasan.
A sötétben kitapogatta a karcsú hallgatót.
- Igen?... Igen. Bemard Osterman beszél... Távolsági hívás? -Tenyerével eltakarta a kagylót, és felült az ágyban. Odafordult a feleségéhez. - Hány óra van?
Leila felkattintotta az éjjeli lámpát, és megnézte az órát.
- Fél négy van. Istenem!
- Talán valamelyik gazember keres Hawaiiból, ott még éjfél sincs - Bemie közben a telefonba fülelt. - Igen, központ? Várok... Ez bizony igencsak távolsági hívás, édesem. Ha ez tényleg Hawaii, akkor a producer hatalmasat bukott, és mindnyájan ráfaragtunk. Nem kellett volna belefogni... Igen, központ? Kérem, siessen, jó?
- Emlékszel, azt mondtad, hogy végre civilben is szeretnéd látni azokat a szigeteket.
- Akkor most bocsánatot kérek érte... Igen, központ? Igen! Bemard Osterman beszél. A pokolba! Igen? Igen? Köszönöm. Központ?... Halló. Alig hallom... Igen, most jobb. Ki beszél?... Micsoda? Mit mondott?... Ki beszél? Mi a neve? Nem értem, mit beszél. Hallom, de nem értem, mit mond... Halló... Halló. Várjon egy percet! Azt mondtam, várjon. - Osterman felült, és átlendítette a lábát az ágy szélén. A takarót magával húzta, az leesett a földre, a lábaihoz. A fehér, francia telefon villáját nyomogatta. - Központ? Központ? A pokolba is, nincs vonal.
- Ki volt az? Miért kiabálsz? Mit mondtak?
- A gazember... morgott, mint egy medve. Azt mondta, azt mondta, hogy vigyázzunk... a Tan Egy-gyel. Ezt mondta. Meg akart róla győződni, hogy jól hallom a szavakat. Tan Egy. Mi a franc lehet ez?
- Hogy micsoda?
- A Tan Egy. Állandóan ezt ismételgette.
- Semmi értelme... Hawaiiból hívtak? A központ megmondta, hogy honnan jött a hívás?
Osterman a feleségét nézte a hálószoba sápadt fényében.
- Igen. Tisztán hallottam. Távolsági hívás volt... Lisszabon. Lisszabon, Portugália.
- Senkit nem ismerünk Portugáliában!
- Lisszabon, Lisszabon, Lisszabon... - ismételgette halkan önmagának Osterman. - Lisszabon. Semleges. Lisszabon semleges volt.
- Mit értesz ezen?
- Tan Egy...
-Tan... Tan. Tanner. Lehetséges, hogy John Tanner? John Tanner.
- Semleges.
- Igen, ez John Tanner - mondta Leila halkan.
- Johnny... De mit érthetett azon, hogy vigyázzunk. Miért vigyázzunk, miért hívnak föl telefonon hajnali fél négykor?
Leila felült, és cigarettáért nyúlt.
- Johnnynak vannak ellenségei. A San Diegó-i partokon még mindig orrolnak rá.
- San Diego, az lehet. De Lisszabon?
- A Variety a múlt héten megírta, hogy New Yorkba utazunk - folytatta Leila, mélyen leszívva a füstöt -, és hogy valószínűleg volt szomszédainknál, Tanneréknél szállunk meg.
- És?
- Talán túlságosan sokat írnak rólunk - nézett férjére.
- Felhívom Johnnyt - Osterman a telefon után nyúlt. Leila megragadta a csuklóját.
- Megbolondultál? Osterman visszafeküdt az ágyba.
Joe kinyitotta a szemét, és az órájára pillantott. 6 óra 22 perc. Ideje fölkelni, egy kicsit tornászni. Talán át kellene sétálnia a klubba is, hogy egy órácskát golfozzon.
Mindig koránkelő volt, ellentétben Bettyvel. A felesége, ha tehette, akár délig is aludt. Két kétszemélyes ágyban aludtak külön-külön, mert Joe hamarosan rájött, hogy nem jó, ha két különböző hőmérsékletű test ugyanaz alatt a takaró alatt fekszik. Az alvás jótékony hatása felére csökken, ha egy egész éjszakán keresztül meg kell valakivel osztani az ágyat. És mivel a nászágy egyetlen célja, hogy szeretkezzenek rajta, nem volt értelme, hogy bármi is csökkentse az alvás hatását.
így volt a legjobb: mindketten egy-egy dupla ágyban aludtak. Befejezte a tízperces tornát, és az edzést az expanderrel folytatta. Átnézett a gőzfürdő vastag üvegablakán, és látta, hogy a kamra készen áll.
Az edzőterem falán lévő óra fölötti lámpa megvillant, ami azt jelentette, hogy csöngettek a bejárati ajtón. Joe arra az esetre szerelte föl ezt a készüléket, hogyha egyedül lenne otthon, és történetesen az edzőteremben van.
Az óramutató még csak 6 óra 51 percet mutatott, és ez túl korai időpont Saddley Valley-ben ahhoz, hogy bárki is csöngessen. Letette a súlyokat, és odament a házitelefonhoz.
- Igen? Ki az?
- Távirat, Mr. Cardione.
- Kicsoda?
- Cardione a címzett.
- A nevem Cardone.
- Ez az Apple Place 11?
- Mindjárt kimegyek.
Felakasztotta a telefont, levett egy törülközőt a fogasról, és maga köré tekerte. Kisietett az edzőteremből. Nem tetszett neki, amit hallott. Odaért a bejárati ajtóhoz, és kinyitotta. Egy kis egyenruhás ember állt ott, és rágógumizott.
- Miért nem telefonált? Nagyon korán van, nem?
- Utasítottak, hogy kézbesítsem. Autóba kellett ülnöm, és ide kellett jönnöm, Mr. Cardione. Majdnem 15 mérföld. Huszonnégy órás szolgálatot tartunk.
Cardone aláírta a táviratblankettát.
- Miért 15 mérföld? A Western Unionnak a Kidge Parknál is van fiókja.
- Ez nem a Western Union, uram. Ez egy... európai távirat. Cardone szinte kitépte az egyenruhás kézbesítő kezéből a táviratot.
-Várjon egy percet! - Nem akarta mutatni az idegességét, ezért igyekezett természetes léptekkel bemenni a nappaliba, mert emlékezett arra, hogy Betty táskája a zongorán van. Kivett belőle két dollárt, és az ajtóhoz ment.
- Tessék! Sajnálom, hogy ennyit kellett vezetnie. - Becsukta az ajtót, és feltépte a táviratot.
L'UDMO BRUNO PALIDO NON E AMICO DEL ITALIANO. GUARDA BENE VICINI Dl QUESTA MANIERA. PROTECIA-TE PER LA FINA DELLA SETTIMANA.
DA VINCI
Cardone kiment a konyhába, keresett a polcon egy ceruzát, és leült az asztalhoz. A fordítást egy újság hátlapjára írta.
A világosbarna férfi nem barátja az olasznak. Legyen óvatos az ilyen szomszédokkal. A hét végén vigyázzon magára. Da Vinci
Mit jelenthet ez? Milyen „világosbarna szomszédok"? Saddle Valley-ben nem laktak színesbőrűek. Az üzenetnek nem volt semmi értelme.
Joe Cardone hirtelen megdermedt. A világosbarna szomszéd csak John Tannert jelenthette, („tan" annyi mint „világosbarna, cserszínű" - A szerk.) A hét végén - pénteken - Ostermanék érkeznek. Valaki Európából figyelmezteti őt, hogy óvakodjon John Tannertől a közelgő Osterman-víkenden.
Felkapta a táviratot, és megnézte a keltezést.
Zürich.
Jézus Krisztus! Zürich.
Valaki Zürichből - valaki, aki Da Vincinek nevezi magát, valaki, aki tudja az ő igazi nevét, valaki, aki ismeri John Tannert, valaki, aki tud Ostermanékról - figyelmezteti őt.
Joe Cardone kibámult az ablakon, a hátsó udvar gyepét nézte. Da Vinci. Da Vinci.
Leonardo.
Művész, katona, hadmérnök - ahogy tetszik.
Maffia. Jézusom. De melyik?
A Costellanók? A Battellák? Talán a Latronák?
Melyikük fordult ellene? És miért? Hisz őjó barát!
Remegő kezel simította ki a táviratot a konyhaasztalon. Még egyszer elolvasta. Egyre fenyegetőbb jelentést kapott minden mondat.
Tanner!
John Tanner rájött valamire. De mire?
S az üzenet miért pont Zürichből jött? Mi köze volna Zürich-nek bármelyikükhöz is? És Ostermanék?
Mire jött rá Tanner? Mi a szándéka... Battella emberei közül egyszer az egyik valahogy furcsán emlegette Tannert. Mit is mondott?
„Volturno!" Keselyű.
,,...Nem barátja az olaszoknak... Legyen óvatos... Vigyázzon magára..."
Hogyan? Miért? Tanner úgysem árulna el semmit. Miért is tenné? Ő, Joe Cardone nem volt tagja a szindikátusnak, nem családtag. Mit tudhatna ő?
De a „Da Vinci" üzenet Svájcból jött. így aztán csak egy lehetőség maradt, egy félelmetes lehetőség. A Cosa Nostra tudomást szerzett Zürichről, és ezt most felhasználhatják ellene, hacsak nem képes arra, hogy megállítsa a „világosbarna férfit, az olasz ellenségét". Ha nem akadályozza meg, hogy John Tanner véghezvigye azt, amire készül, neki is vége van.
Zürich! Ostermanék! Azt tette, amit helyesnek vélt. Ami ahhoz kellett, hogy életben maradjon. Osterman ezt minden kétséget kizáróan nyilvánvalóvá tette. Mostantól azonban már semmi sem rajta múlik. Őhozzá már nem nyúlhatnak.
Joe Cardone kiment a konyhából, vissza a kis tornaterembe. Boxkesztyű nélkül kezdte el ütni a kitömött zsákot. Egyre gyorsabban, egyre keményebben.
Az agyában egyfolytában ez visszhangzott:
„Zürich, Zürich, Zürich".
Virginia Tremayne hallotta, hogy a férje hat óra ötvenkor felkel az ágyból, és azonnal tudta, hogy valami baj van. Férje nagyon ritkán motoszkált ilyen korán.
Néhány percig várt. Amikor Richard nem tért vissza, felkelt, felvette a pongyoláját, és lement a lépcsőn. A férfi a nappali ablakánál állt, és dohányzott. Egy papírcetlit olvasott.
- Mit csinálsz?
- Idenézz!
- Mi ez? - elvette férjétől a papírt.
Szerkesztőségi barátjával legyen nagyon óvatos. A barátsága nem őszinte, nem az, akinek mutatja magát. Lehet, hogy fel kell jelentenünk kaliforniai barátait.
Blackstone
- Mi ez? Mikor kaptad?
- Valami zajt hallottam az ablaknál, úgy húsz perccel ezelőtt. Épp elég volt ahhoz, hogy felébredjek. Aztán beindítottak egy autót. Az autó fel-alá száguldozott... Azt hittem, te is hallod. A füledre húztad a takarót.
- Azt hiszem, hallottam. De nem figyeltem oda...
- Lejöttem, és kinyitottam az ajtót. Ez a boríték hevert a lábtörlőn.
- Mit jelent ez?
- Még nem tudom biztosan.
- Ki ez a Blackstone?
- A kommentárok. A jogi rendszer alapjai... - Richard Tremayne belevetette magát egy karosszékbe, homlokát tenyerébe temette. A másik kezével óvatosan végigpörgette cigarettáját a hamutartó peremén - Kérlek... Hadd gondolkozzam.
Virginia Tremayne a cetlin lévő titokzatos üzenetet nézte.
- „Szerkesztőségi barát". Ez azt jelenti, hogy...
- Tanner készül valamire, és bárki kézbesítette is ezt, pánikban van. Most azt akarják, hogy én is pánikba essem.
- Miért?
- Nem tudom. Talán azt gondolják, hogy a segítségükre lehetek. És ha nem, akkor megfenyegeniek. Mindannyiunkat.
- Ostermanék.
- Pontosan. Zürichhel fenyegetnek minket.
- Jaj, Istenem. Akkor már tudják. Valaki rájött.
- Úgy néz ki.
- Gondolod, hogy Bernié megijedt? Beszélt erről? Tremayne szeme megrándult.
-Bolond lett volna. Ezért az Atlanti-óceán mindkét partján kinyírnák... Nem, nem erről van szó.
- Hát akkor miről?
- Akárki írta is ezt, olyasvalaki volt, akivel dolgozhattam, vagy régebben kapcsolatban voltunk, vagy elutasítottam valamiért. Talán valamelyik jelenlegi eset. Valamelyik dosszié az asztalomon. Tanner szimatot kapott, és ez lett az eredménye. Tőlem meg azt várják, hogy leállítsam. Ha nem teszem meg, végem. Mielőtt megengedhetném magamnak... Mielőtt élvezhetnénk Zürich áldásait.
-Ok nem nyúlhatnak hozzád - mondta Tremayne felesége heves, tettetett felháborodással.
- Ugyan, drágám! Egymást legalább ne szédítsük! A jobb körökben vállalati szakértő vagyok, az üléstermekben pedig a részvénytársaságok fosztogatója. Hogy Hand bírót idézzem, a piac jelenleg teli van a hamis vásárlásokkal. Értéktelen papírral vásároltunk. Fikciókkal.
- Bajban vagy?
- Nem igazán. Még mindig mondhatom azt, hogy tossz információkat kaptam. A bíróságon szeretnek.
- Tisztelnek. Keményebben dolgoztál, mint bárki, akit ismerek. Akárhogy is, te vagy a legjobb ügyvéd.
- Én is szeretném ezt hinni.
- Te vagy.
Richard Tremayne csak állt a hatalmas ablaknál, és a hetvennégyezer dollárt érő kertes ház füvét nézte.
- Hát nem különös? Lehet, hogy igazad van. Ebben a rendszerben én vagyok az egyik legjobb. Még ha meg is vetem ezt a rendszert... Ha Tanner tudná, hogy valójában mitől is működik ez a rendszer! Izekre szedné a műsoraiban. Erről szól ez a kis üzenet.
- Azt hiszem, mégsincs igazad. Azt hiszem, ez valaki, akit megsértettél, és azt akarja megtorolni. Meg akar ijeszteni.
- Na, sikerült. Blackstone nem mond semmi olyat, amit ne tudnék. Ami vagyok, és amit csinálok, Tanner természetes ellenségévé tesz. Legalábbis ő úgy gondolná... ha tudná az igazságot.
Feleségére nézett, és mosolyt erőltetett az arcára.
- Ők Zürichben tudják az igazságot.

Hatodik fejezet
Kedd - kaliforniai idő szerint délelőtt 9 óra 30 perc
Osterman céltalanul őgyelgett a stúdióban, megpróbálta kiverni a fejéből a hajnali telefonhívás emlékét. Szinte már a rögeszméjévé vált.
Se ő, se Leila nem tudott újra elaludni. Megpróbálták leszűkíteni a lehetőségek körét, s amikor belefáradtak, megpróbálták kideríteni azt a még fontosabb kérdést, hogy miért.
Miért telefonált? Mi van e mögött? Tanner megint le akar leplezni valakit? Ha igen, neki, Bernié Ostermannak akkor sincs semmi köze hozzá.
Tanner sosem beszélt részletesen a munkájáról. Csak általánosságokban. Egyszer vita alakult ki köztük arról, hogy mi számít jogellenesnek, és mivel a két férfi általában különböző nézeteket vallott arról, hogy mik az alkotmányos játékszabályok a piacon, inkább kerülték a részleteket.
Bernie-nek az volt a véleménye, hogy Tanner egy olyan keresztes lovag, aki még sosem járt gyalog. Sosem tapasztalt olyasmit, hogy egy apa hazajön, és bejelenti, hogy másnaptól munkanélküli. Vagy hogy egy anya fél éjszaka föntmarad, és megpróbál egy használt ruhából iskolaköpenyt varázsolni, mert a fia másnap reggel iskolába megy.
Tanner megengedhette magának, hogy megbotránkozzék. Neki mindig jó munkája volt. De volt néhány dolog, amit sohasem tudna megérteni. Ezért nem beszélt neki Bernié soha Zü-richről.
- Hé, Bernié, várj egy kicsit. - Ed Pomfret, egy középkorú, köpcös producer érte utol a járdán.
- Hello, Eddie. Hogy mennek a dolgok?
- Nagyszerűen. Megpróbáltalak elérni az irodában. A titkárnőd azt mondta, hogy házon kívül vagy.
- Semmi dolgom.
- Megkaptam az üzenetet. Gondolom, te is. Nagyon jó lesz veled dolgozni.
- Micsoda?... Nem, én nem kaptam meg az üzenetet. Min fogunk együtt dolgozni?
-Mi ez? Viccelsz? - mondta Pomfret, kissé védekezően, mint aki tudja, hogy Osterman azt gondolja róla, másodvonalbeli producer.
- Nem vicc. Én a héten nem leszek itt. Miről beszélsz? Ki hagyta neked ezt az üzenetet?
- Az az új ember a Continuitytól hívott föl ma reggel. Én kaptam meg a Vadászrepülőgép című sorozat felét. Azt mondta, hogy négy részt te csinálsz meg belőle. Nekem tetszik az ötlet.
- Milyen ötlet?
- Hát a történet lényege. Három ember egy titkos ügyön dolgozik Svájcban. Abban a pillanatban megfogott.
Osterman megállt, és Pomfretre nézett.
- Ki vágott át ezzel?
- Mi az, hogy átvágott?
-Nincs semmiféle négy rész. Nincs történet. Nincs üzlet. Most pedig térjünk a tárgyra.
- Te valószínűleg viccelsz. Gondolod, hogy ugratni mernék olyan tekintélyeket, mint te és Leila? Totál belelkesedtem. A Continuity azt mondta, hogy hívjalak fel, és kérjem el a vázlataidat.
- Ki hívott föl?
- Mi is a neve?... A Continuity új igazgatója, akit New Yorkból hoztak.
- Kicsoda?
- Megmondta a nevét... Tanner. Ez az. Tanner. Jim Tanner. John Tanner.
-John Tanner nem itt dolgozik. Most pedig azonnal megmondod, hogy ki mondta ezt neked! - Megragadta Pomfret karját. - Mondd meg, te szarházi!
- Engedj el! Megbolondultál?
Osterman rájött, hogy hibázott; Pomfret csak küldönc. Elengedte a producer karját.
- Sajnálom, Eddie. Kérlek, bocsáss meg... Tele van a fejem. Bocsáss meg, kérlek, disznó vagyok!
- Persze, persze, kissé fel vagy pörgetve, ennyi az egész. Fel vagy pörgetve.
- Azt mondod, hogy ez a fickó, Tanner, ma reggel felhívott?
- Körülbelül két órája. Megmondom neked őszintén, én nem ismerem.
- Ide figyelj! Ez valami otromba tréfa. Hidd el, nem én csinálom a sorozatot... Szépen felejtsd el, jó?
- Csak vicc volt?
-Szavamat adom rá, rendben?... Mondok neked valamit; Leila és én most tárgyalunk ezekkel egy produkcióról. Ragaszkodni fogok ahhoz, hogy te légy a producer. Na, mit szólsz?
- Jaj, köszönöm.
- Semmiség. De jobb, ha nem beszélünk senkinek erről a kis tréfáról, rendben?
Osterman nem várta meg, amíg Promfret hálálkodni kezd. Kisietett a stúdióból az autójához. Haza kell mennie Leilához.
Egy sofőrruhás, tagbaszakadt ember ült a kocsija első ülésén. Amint meglátta Bernie-t, kiszállt és kinyitotta a hátsó ajtót.
- Mr. Osterman?
- Kicsoda ön? És mit csinál az én kocsimban?
- Egy üzenetet szeretnék átadni.
- De én nem akarom meghallgatni. Tudni akarom, hogy mit keresett a kocsimban!
-Legyen nagyon óvatos a barátjával, John Tannerral. Vigyázzon arra, hogy mit mond neki.
- Mi az istenről beszél?
A sofőr megrántotta a vállát.
- Én csak átadtam egy üzenetet, Mr. Osterman. Hazavigyem a kocsiján?
- Dehogy visz! Nem ismerem magát! Nem is értem... A hátsó ajtó finoman becsapódott.
- Ahogy akarja, uram. Csak egyszerűen megpróbáltam barátságos lenni. - Barátságosan tisztelgett, és elfordult.
Bernié egyedül maradt, mozdulatlanul bámult utána.

Hetedik fejezet
Kedd délelőtt 10 óra 00 perc
- Valami baj van valamelyik földközi-tengeri számlával? - kérdezte Joe Cardone.
Sam Bennett, a társa, megfordult a széken, hogy megbizonyosodjék arról, az ajtó be van zárva. A „földközi-tengeri" kifejezés volt a fedőneve azoknak a klienseknek, akikről tudták, hogy ugyancsak jövedelmező, de veszélyes befektetők.
- Nem tudok semmiről - mondta. - Miért? Mit hallottál?
- Közvetlenül semmit... Talán semmit.
- És ezért jöttél előbb vissza?
- Nem. Valójában nem. - Cardone tudta, hogy még Bennett-nek sem magyarázhat meg mindent. Sam nem volt benne a zürichi ügyben. Joe habozott. - Hát részben. Eltöltöttem egy kis időt a montreali tőzsdén.
- Mit hallottál?
- Hogy egy új akció indul a főügyészi hivatalból; hogy az Értékpapír és Tőzsdebizottság mindent átad, amije csak van. Minden lehetséges maffiakapcsolatot, ahol százezrekről vagy még többről van szó, figyelnek.
- Ez nem újság. Hol voltál?
- Montrealban. Ott voltam. Nem szeretem, hogyha 800 mérföldnyire az irodámtól tudok meg dolgokat. És átkozottul lusta vagyok felemelni a telefont, hogy megkérdezzem a társamat, beidézte-e mostanában a bíróság valamelyik kliensünket... Úgy értem, a telefonbeszélgetések már nem feltétlenül számítanak magánbeszélgetésnek.
- Édes istenem! - nevetett Bennett. - Túlságosan is élénk a fantáziád!
- Remélem is.
- A fenébe! Tudod jól, hogy azonnal kapcsolatba lépek veled, ha ilyesmi történik. Vagy ha akár a lehetősége is felmerül. Nem ezért jöttél vissza hamarabb a nyaralásból. Hanem miért?
Cardone kerülte társa tekintetét.
- Rendben. Nem hazudok. Valami másért jöttem vissza... Nem hiszem, hogy velünk kapcsolatos. Veled vagy a céggel. De ha rájövök, megmondom neked, rendben?
Bennett felállt a székből, és tudomásul vette, hogy a társa nem ad magyarázatot. Az évek során megtanulta: nem kell faggatnia. Cardone jó kolléga volt, de magának való ember. Hatalmas összegeket hozott a cégnek, de csak a megfelelő üzleti részesedést fogadta el. Nem többet. És ez elég volt Bennettnek. Sam az ajtóhoz sétált, és halkan nevetett.
- Mikor szabadulsz már meg Dél-Philadelphia fantomjától? Cardone visszamosolygott kollégájára.
- Ha majd nem kerget forró lasagnával a bankárok klubjáig. Bennett becsukta maga mögött az ajtót, Joe pedig visszatért az asztalához, ahol a tíz nap alatt alaposan felhalmozódott levelek és üzenetek várták. Semmit nem talált. Semmit, ami a „földközi-tengeri" problémához kapcsolódna. Semmit, ami a maffián belüli konfliktusra utalt volna. Mégis, valami történt ez alatt a tíz nap alatt; valami, aminek köze volt Tannerhez. Felemelte a telefonkagylót, a titkárnőjét hívta.
- Ez minden, semmi más üzenet nem volt?
- Semmi olyan, amire válaszolni kellene. Mindenkinek megmondtam, hogy csak a hét végén jön vissza. Néhányan azt mondták, hogy majd akkor telefonálnak, mások pedig hétfőn.
- Maradjunk ennyiben; ha bárki hív, csak hétfőn leszek itt. Letette a telefont, kinyitotta az íróasztal második fiókját, amelyben a „földközi-tengeri" kliensek kartotékait tartotta.
Maga elé helyezte a kis fémdobozt, és elkezdte lapozgatni a kártyákat. Talán valamelyik névről eszébe jut valami, ami fontos lehet, amit elfelejtett.
Megszólalt a közvetlen telefonja. Csak Betty hívta ezen a vonalon; senki más nem tudta ezt a számot. Joe szerette a feleségét, akinek különös érzéke volt ahhoz, hogy akkor zaklassa hétköznapi problémákkal, amikor ez a legkevésbé alkalmas.
- Igen, drágám. Csönd.
- Mi van, édesem?
A felesége még mindig nem válaszolt.
Cardone hirtelen megijedt. Csak Betty ismerte ezt a számot.
- Betty? Válaszolj!
Hirtelen egy nyugodt, mélv hang szólalt meg:
- John Tanner tegnap Washingtonba repült. Mr. Da Vinci nagyon aggódik. Lehet, hogy a kaliforniai barátai elárulják. Ők kapcsolatban állnak Tannerral.
Joe Cardone hallotta, hogy a vonal megszakad.
Jézusom! Jaj Istenem! Ezek Ostermanék. Árulók lettek. De miért? Ennek semmi értelme. Miféle kapcsolat lehetséges Zürich és a maffia között? Fényévnyi távolságra voltak egymástól. Vagy mégsem? Az egyik kihasználta volna a másikat?
Cardone megpróbált megnyugodni, de képtelen volt rá. Azon vette észre magát, hogy a kis fémdobozt markolássza.
Mit tehetne? Kit hívhatna fel?
Tannert? Istenem, persze hogy nem.
Ostermanékat? Bernié Ostermant? Isten ments! Most nem. Tremavne-t. Dick Tremayne-t.

Nyolcadik fejezet
Kedd délelőtt 10 óra 10 perc
Tremayne túlságosan feldúltnak érezte magát ahhoz, hogy föl-szálljon a Saddle Valley-i vonatra. Elhatározta, hogy autóval megy New Yorkba.
Amikor az ötös úton a George Washington híd felé fordult, a visszapillantó tükrében megpillantott egy világoskék Cadillacet. Áttért a bal oldali sávba, hogy előzzön - a Cadillac ugyanezt tette. Mikor visszatért a jobb oldali sávba, és betolakodott a lassú autók közé, a Cadillac is befurakodott, mindig néhány autóval mögötte.
A hídon a Cadillac mellé került. Megpróbálta megállapítani, hogy ki vezeti.
Egy nő ült a volán mögött. Elfordította az arcát. Tremayne csak hátulról láthatta a fejét. Mégis ismerősnek tűnt valahonnan. Mielőtt tovább tűnődhetett volna, a Cadillac továbbsuhant. A forgalom lehetetlenné tette, hogy kövesse. Biztos volt abban, hogy a másik kocsi követte őt, de ugyanilyen biztos volt abban is, hogy a vezetője nem akarta, hogy felismerje. De miért? Ki ez a nő?
Ez a nő lenne „Blackstone"?
Úgy érezte, hogy képtelen az irodájában dolgozni. Lemondott néhány előre megbeszélt találkozót, és inkább újravizsgálta a legújabb részvénytársaságok dossziéit, melyeket sikeresen képviselt a törvényszéken. Az egyik részvénytársaság különösképpen érdekelte: a Cameron Textilgyár. Három üzem egy kis massachusettsi városban, nemzedékeken keresztül a Cameron család tulajdonában. A vagyont a család egyik tagja, a legidősebb fiú vesztegette el. Zsarolással kényszerítették arra, hogy eladja a részét egy New York-i üzlethálózatnak, amely a Cameron márkajelzést is megvette tőle.
A New York-iak megkapták a márkajelet, bezárták a gyárakat, s ettől az egész város csődbe ment. Tremayne képviselte az üzlethálózatot a bostoni bíróságon. A Cameron családban volt egy lány is. Egy harminc év körüli vénlány. Keményfejú, mérges teremtés.
A Cadillacet nő vezette. Körülbelül ugyanolyan idős. Tremayne tudta, ha egyet kiválaszt, figyelmen kívül hagyja a többi lehetőséget. A vállalkozók tudták, hogy kit kell felhívni, ha elvesztek a rendeletek útvesztőjében. Tremayne-t! Ő volt a szakember. Egy negyvennégy éves varázsló, aki összetákolta az új jogi gépezetet, és kisöpörte a régi jogszabályokat a mamutvállalatok gazdasági érdekei szerint.
A Cameron lány vezette volna a világoskék Cadillacet?
Honnan tudhatná meg? Oly sokan voltak: Cameronék, Smythesék Atlantából, Boyntonék Chicagóból, Fergusonék Ro-chesterből. A részvénytársasági rablók régi pénzes családokból szedték áldozataikat. A régi pénzes családok túlságosan elkényeztetettek voltak, ezért válhattak célponttá. Melyikük lehet Blackstone?
Tremayne felállt a székből, és céltalanul járkált körbe az irodájában. Nem bírta tovább a négy fal között, úgy érezte, ki kell mennie a levegőre.
Azon töprengett, mit szólna Tanner, ha felhívná és javasolná, hogy ebédeljenek együtt. Mit válaszolna Tanner? Beleegyezne, mint máskor? Kidobná? Tanner révén esetleg valamit megtud Blackstone fenyegetésével kapcsolatban?
Tremayne felemelte a telefont, és tárcsázott. Szemhéja rángatózni kezdett, majdnem fájt.
Tanner valamilyen megbeszélésen volt. Tremayne megnyugodott; mégiscsak bolondság lett volna. Nem hagyott üzenetet, és kisietett az irodából.
Az Ötödik Avenue-n az útkereszteződésnél egy taxi állt meg pont előtte, elzárva a zebrát.
- Hé, uram - hajolt ki a sofőr az ablakon.
Tremayne körbenézett, hogy vajon kinek szól. A többi gyalogos ugyanezt tette. Mindenki a másikat nézte.
- Maga, uram. Az ön neve Tremayne?
- Én? Igen...
- Üzenetem van önnek.
- Nekem? Hogyhogy...
- Sietnem kell, a lámpa mindjárt vált, és én húsz dollárt kaptam ezért. Menjen el az 54. utcán keletre. Csak menjen egyenesen, és egy bizonyos Mr. Blackstone-nal fog találkozni.
Tremayne megragadta a sofőr vállát.
- Ki mondta ezt önnek? Ki adta önnek...
- Mit tudom én! Valami hülye ült a kocsimban ma reggel fél tíz óta, az óra meg csak ketyegett. Távcső volt nála, és vékony szivarokat szívott.
Pislogni kezdett a lámpa.
- Mit mondott?... Tessék - Tremayne néhány bankjegyet vett ki a zsebéből. Egy tízdollárost adott a sofőrnek. - Tessék. Most pedig kérem, beszéljen.
- Nem tudok többet, uram. Néhány perccel ezelőtt szállt ki, adott nekem húsz dollárt, hogy mondjam meg önnek, menjen keletre az 54. utcán. Ez minden.
- Ez nem minden! - Tremayne megragadta a sofőr ingét.
- Köszönöm a tíz dollárt. - A sofőr lesöpörte Tremayne kezét, és megnyomta a dudát. A gyalogosok szétspricceltek előtte, és továbbszáguldott.
Tremayne megpróbálta fegyelmezni magát. Visszalépett a járdára az üzletsor ponyvatetői alá, az északra tartó embereket figyelte. A távcsöves, szivaros embert kereste közöttük.
Mivel senkit nem talált, elkezdett boltajtótól boltajtóig araszolgatni az 54. utca felé. Lassan ment, figyelte a járókelőket. Nekiütközött azoknak, akik elsiettek mellette. A dél felé tartók közül jó néhányan felfigyeltek az elegánsan öltözött szőke férfi viselkedésére, és megmosolyogták.
Tremayne megállt az 54. utca sarkán. Vékony öltönye és a hűsítő szellő ellenére verejtékezett. Tudta, hogy el kell indulnia kelet felé. Nem volt mese.
Egy biztos. A világoskék Cadillacet nem Blackstone vezette. Blackstone-nak távcsöve van, és vékony szivarokat szív.
Akkor ki a nő? Biztos volt benne, hogy látta már valahol.
Az 54. utca jobb oldalán kelet felé indult: senki nem adott neki jeleket, rá se néztek. Átment a Park Avenue-n. Nagy építkezések mellett ment el. Senki.
Lexington Avenue.
Harmadik Avenue. Második. Első.
Tremayne elérte az utolsó házsort. Az East River partján végződő zsákutcában lakóházak sorakoztak, bejáratuk fölött apró tetővel. Néhány aktatáskás férfi vagy bevásárlásból hazatérő nő járt ki-be a házakba. Az utca végén egy világos Mercedes-Benz állt keresztbe az úton, mintha csak meg akarna fordulni. Mellette egy elegáns, fehér öltönyös férfi állt, panamakalapban. Jóval alacsonyabb volt Tremayne-nál. Tremayne harmincyard-nyiról is jól látta, hogy a férfi jól le van sülve. Vastag, széles napszemüveget hordott, és egyenesen Tremayne-t nézte, amint közeledett felé.
- Mr. Blackstone?
- Sajnálom, Mr. Tremayne, hogy ilyen sokat kellett sétálnia, de meg kellett bizonyosodnunk, hogy egyedül van.
- Miért ne lennék egyedül? - Tremayne megpróbált tökéletesen hangsúlyozni. Kulturáltan beszélt, de nem az északkeleti államok dialektusában.
- Ha egy ember bajban van, sajnos, gyakran keres magának társakat.
- Miféle bajban vagyok?
- Megkapta az üzenetemet?
- Persze, de mit jelent?
- Pontosan azt, ami benne állt. Az ön barátja, Tanner nagyon veszélyes önre nézve. És ránk nézve is. Csak hangsúlyozni akartuk ezt a tényt, mint egyik jó üzletember a másiknak.
- Milyen üzleti érdekeltségei vannak önnek, Mr. Blackstone? Feltételezem, hogy a Blackstone nem az igazi neve, de semmire nem tudok asszociálni önnel kapcsolatban. - A fehér öltöny fekete szemüveges ember elindult a Mercedes felé.
- Megmondtuk önnek. A barátai Kaliforniából...
- Ostermanék?
- Igen.
- A cégemnek semmiféle ügye nem volt Ostermanékkal. Soha semmi.
- De önnek igen, ugye? - Blackstone átsétált a motorház előtt, és megállt a Mercedes másik oldalán.
- Nem gondolhatja komolyan.
- Higgye el nekem, hogy komolyan gondolom.
A férfi a kilincsen tartotta a kezét, de nem nyitotta ki. Várt.
- Egy pillanat. Kicsoda ön?
- Mondjuk, Blackstone a nevem.
- Nem... Mit mondott? Nem teheti...
- De megtehetjük. Erről van szó. Meg is tesszük, s remélem ez némiképp bizonyítja, van befolyásunk az ügyekre.
- Mire céloz? - Tremayne rátenyerelt a Mercedes motorházára, és Blackstone felé hajolt.
- Megfordult a fejünkben, hogy talán együttműködik a barátjával, Tannerrel. Valójában ezért akartuk látni. Nem tanácsoljuk önnek. Nem haboznánk nyilvánosságra hozni, hogy milyen szerepe van Ostermanék ügyében.
-Ön megbolondult! Miért működnék együtt Tannerrel és miben? Fogalmam sincs, hogy miről beszél.
Blackstone levette a napszemüveget. Kék szeme volt, pillantása átható, és Tremayne szeplőket fedezett fel az orrán és az arcán.
- Ha ez igaz, akkor nincs mitől félnie.
- Persze, hogy igaz. Miért működnék együtt Tannerrel?
- Ez logikus. - Blackstone kinyitotta a Mercedes ajtaját. - Hát akkor maradjon is ennyiben.
- Az isten szerelmére, nem hagyhat itt így. Minden nap találkozom Tannerrel a klubban, a vonaton. Mi a csudát gondoljak majd így, mi a fenét mondjak?
- Úgy érti, hogy mire figyeljen? Az ön helyében úgy viselkednék, mintha semmi sem történt volna. Mintha nem is találkoztunk volna... Lehet, hogy célozgatni fog - feltéve, ha ön igazat mondott -, lehet, hogy tapogatózik majd. Akkor majd megtudja.
Tremayne felegyenesedett, megpróbált higgadt maradni.
- Mindannyiunk érdekében azt hiszem, jobb, ha megmondja, hogy kit képvisel. Ez lenne a legjobb, tényleg.
- Na nem, ügyvéd úr - válaszolta Blackstone, és felnevetett. - Tudja, észrevettük, hogy az elmúlt években kialakult egy rossz szokása. Nem túl komoly, egyelőre még nem, de elgondolkoztató.
- Mi ez a szokás?
- Olykor-olykor túl sokat iszik.
- Nevetséges.
- Mondtam, hogy nem komoly. Maga kiválóan dolgozik. De ha iszik, elveszti az önuralmát. Persze, most hiba lenne, ha korlátoznám ebben, különösen, ha ennyire ideges.
- Ne menjen el, kérem.
- Kapcsolatban maradunk. Talán megtud valamit, ami segít nekünk. Egyébként állandóan figyeljük... a vállalategyesítés roppant érdekes szakma.
Tremayne meghökkent.
- És mi van Ostermanékkal? Meg kell mondania!
- Ha van egy csöppnyi ész az ön paragrafusokkal tömött fejében, semmit nem mond Ostermanéknak. Célzásokat se tesz. Ha Osterman együttműködik Tannerral, ki fog derülni. Ha nem, ne keltse fel a gyanúját. - Blackstone beült a Mercedes vezetőülésére, és beindította a motort. Mielőtt elment, még kiszólt. - Ne veszítse el a fejét, Mr. Tremayne. Kapcsolatban maradunk.
Tremayne megpróbálta rendbe szedni a gondolatait. Érezte, hogy a szemhéja remeg. Hála istennek, nem érte el Tannert. Mivel nem volt felkészülve, még elszólhatta volna magát - mondhatott volna valami ostobaságot vagy veszélyeset.
Lehetséges, hogy Osterman akkora balfácán - vagy gyáva -, hogy kikotyogta John Tannernak az igazságot Zürichről? Anélkül, hogy megbeszélte volna velük?
Ha így áll a helyzet, Zürichet riasztani kell. Zürichnek gondja lesz Ostermanra. Egyből kinyírják.
Meg kell találnia Cardone-t. El kell dönteniük, hogy mit tegyenek. A sarki telefonhoz rohant.
Betty azt mondta, hogy Joe elment az irodába. A titkárnője viszont azt, hogy Joe nyaral.
Joe valami miatt titkolózik. Tremayne bal szemhéja annyira rángatózott, hogy már alig látott.

Kilencedik fejezet
Kedd reggel 7 óra 00 perc
Tanner képtelen volt aludni, átment a dolgozószobájába. Tekintete a három tévékészülék szürke üvegére tapadt. Valahogy üresnek, halottnak tűntek. Cigarettára gyújtott, és leült a díványra. Felidézte Fassett utasításait: legyen nyugodt, laza, és ne mondjon semmit Alinak. Ez utóbbit Fassett többször is megismételte. Csak akkor lesz igazán baj, ha Ali a nem megfelelő személynek mondja el a nem megfelelő dolgot. Ez bizony veszélyt rejt magában Ali számára. Tanner eddig soha semmit nem titkolt el a felesége előtt. Félt, hogy nem is fog most sikerülni. Házasságukban az volt a legerősebb kapocs, hogy mindent nyíltan megbeszéltek egymással. Ha veszekedtek is, sosem volt köztük néma szemrehányás. Alice McCall gyerekkorában már eleget szenvedett ettől.
Akárhogy is, az Omega megváltoztatja életüket, legalábbis az elkövetkező hat napban. Bele kellett nyugodnia, mert Fassett azt mondta, hogy ez lesz a legjobb Alinak.
Már világos volt. Megkezdődött a nap, és Cardone-ék, Tre-mayne-ék és Ostermanék hamarosan szorult helyzetbe kerülnek. Tanner azon tűnődött, hogyan fognak reagálni. Azt remélte, hogy mindhárom házaspár kapcsolatba lép a hatóságokkal, és Fassertnek nem lesz igaza. A dolgok pedig visszazökkennek a megszokott kerékvágásba.
Vagy csak most kezdődik az őrület? Bárhogy is lesz, neki itthon kell maradnia. Ha Fassettnak igaza van, neki Ali és a gyerekek mellett a helye. Fassett nem változtathatja meg ezt az elhatározását.
Alinak majd azt mondja, hogy influenzás. Kapcsolatban lesz az irodájával, de otthon marad a családja mellett.
A telefon elég gyakran megszólalt; kérdések érkeztek az irodából. Ali és a gyerekek panaszkodtak, hogy megbolondulnak a telefon állandó csöngésétől, űgyhogy vissza is vonultak a fürdőmedencéhez. Néhány kis felhőtől eltekintve zavartalan napsütés volt - úszásra a legjobb idő. A fehér járőrautó többször is elhaladt a ház előtt. Vasárnap Tanner még nyugtalankodott miatta. Most hálás volt. Fassett tartja a szavát. Megint megszólalt a telefon.
- Igen, Charley. - Annyit se mondott, hogy halló.
- Mr. Tanner?
- Jaj bocsánat, igen. John Tanner beszél.
- Fassett vagyok...
- Várjon egy percet - Tanner kinézett a dolgozószoba ablakán, hogy megbizonyosodjék arról, Ali és a gyerekek még mindig a medencénél vannak. Ott voltak.
- Mi újság, Fassett? Az emberei megkezdték a munkát?
- Tud beszélni?
- Igen... Talált valamit?... Telefonált valamelyikük a rendőrségre?
- Negatív. Ha megtörténik, azonnal értesítjük. Nem ezért hívom... Valami nagy butaságot követett el. Nem győzöm hangsúlyozni, milyen gondatlan.
- Miről beszél?
- Nem ment be a hivatalába ma reggel...
- Valóban nem.
- Nem szabad változtatnia a normális életvitelén. Nem változtathatja meg a megszokott napirendjét. Ez nagvon fontos S saját érdekében követnie kell az utasításainkat.
- Túl sokat kívánnak tőlem.
- Hallgasson ide. A felesége és a gyerekei jelen pillanatban a ház mögötti úszómedencében vannak. A fia, Raymond nem ment el a teniszórára...
- Én mondtam, hogy ne menjen. Én mondtam, hogy inkább nyírja le a füvet.
-A felesége az élelmiszert házhoz szállíttatta, ami megint csak nem szokása.
- Én mondtam, hogy esetleg diktálni fogok neki. Máskor is előfordult már...
- A lényeg az, hogy ön nem úgy viselkedik, mint általában szokott. Életbevágóan fontos, hogy a megszokott módon cselekedjen. Nem győzöm hangsúlyozni. Nem hívhatja fel, nem szabad felhívnia magára a figyelmet.
- Vigyázok a családomra. Gondolom, ez érthető.
- Mi is vigyázunk. Sokkal hatékonyabban, mint ahogy maga tudna. Egy másodpercre sem vesztettük őket szem elől. Sőt, magát sem. Kétszer sétált ki a kapu elé. Egyszer 9 óra 32 perckor, majd 11 óra 20 perckor. Joan Loomis, egy nyolcéves kislány, az ön kislányának a barátnője átjött ebédre. Nagyon alaposak és nagyon óvatosak vagyunk.
A főszerkesztő cigarettát vett elő, és az asztalon lévő öngyújtóval rágyújtott.
- Azt elhiszem.
- Nincs miért aggódnia. Sem önt, sem a családját nem fenyegeti veszély.
- Talán nem. De szerintem ön őrült. Egyiküknek sincs köze az Omegához.
- Lehetséges. De ha igazunk van, nem lépnek akcióba, mielőtt mindennek utána nem néznek. Nem esnek pánikba. Túl sok minden forog kockán. A további ellenőrzések nyomán pedig elkezdenek majd egymásra gyanakodni. De az isten szerelmére, ne lépjen közbe. Tegye a dolgát, mintha mi sem történt volna! Ez a legfontosabb. Senki sem bánthatja a családját. Nem juthatnak elég közel.
- Rendben. Meggyőző, amit mond. De meg kell jegyeznem, hogy ma háromszor mentem ki a ház elé, nem kétszer.
- Nem, nem így volt. Harmadszorra nem ment ki a ház elé, csak megállt a garázs ajtajában. Valójában nem lépett ki az útra. És mindez nem reggel történt, hanem 12 óra 40 perckor - nevetett Fassett. - Most már jobban érzi magát?
- Hazudnék, ha letagadnám.
- On nem hazudik. Legalábbis általában nem. A dossziéjából az derül ki. - Fassett ismét nevetett. Tanner is elmosolyodott.
- Tényleg elegem van magából, tudja? Holnap bemegyek az irodámba.
- Ha ennek az egésznek vége lesz, egy este családostul ösz-szejövünk. Szerintem a feleségek kedvelni fogják egymást. Én gondoskodom majd az italokról. Ön Dewars White Label-t fog inni sok szódával, a felesége pedig skót whiskyt jéggel és egy csepp vízzel.
- Te jó isten! Mindjárt rátér a szexuális életünkre...
- Előbb hadd nézzem meg a listámon...
- Menjen a fenébe! - nevetett Tanner megkönnyebbülten. -Nem felejtem el a meghívását.
- Helyes. Majd csak elboldogulunk egymással.
- Tűzze ki a dátumot, ott leszünk.
- Hétfőn megmondom. Addig is kapcsolatban leszünk. Megadtam a telefonszámomat rendkívüli esetekre munkaidő utánra is. Bátran hívjon föl!
- Nem fogom. A munkahelyemen leszek holnap.
- Nagyszerű. És tegyen nekem egy szívességet. Ne készítsen több műsort rólunk. A főnökeimnek nem tetszett a legutóbbi.
Tanner emlékezett rá. A műsor, amelyre Fassett utalt, szintén egy Woodward Show volt. A CIA rövidítést az adás készítői így oldották fel: Cinkosok Illegális Akciói. Egy évvel ezelőtt ment ez az adás.
- Nem is volt olyan rossz.
- Nem is volt olyan jó. Láttam azt a műsort. Halálra akartam nevetni magam, de nem sikerült. Az igazgatómnál voltam, a nappalijában. Cinkosok Illegális Akciói. Jézusom! - Fassett ismét nevetett, ettől Tanner annyira megkönnyebbült, hogy nem is hitte volna.
- Köszönöm, Fassett.
Tanner letette a telefont, és elnyomta a cigarettáját. Fassett abszolút profi, gondolta. És Fassettnek igaza volt. Senki nem kerülhet Ali és a gyerekek közelébe. Tudta, hogy a CIA mesterlövészei ott vannak a bokrokban. Nem tehetett mást, mint hogy kövesse Fassett utasításait: ne tegyen semmit. Csak végezze a munkáját. Ne változtasson semmit a megszokott napirendjén. Érezte, hogy el tudja játszani a szerepét. A legfontosabb az, hogy védelmezik őket. Ahogy Fassett megígérte.
Egy gondolat mégsem hagyta nyugodni, és ahogy telt az idő, annál jobban zavarta.
Már majdnem délután négy óra volt. Tremayne-ékat, Car-done-ékat és Ostermanékat már elkezdték zaklatni. És egyikük se hívta föl a rendőrséget. Vagy ót.
Lehetséges volna, hogy a hat ember, akik évek óta a barátai, nem azok, akiknek látszanak?

Tizedik fejezet
Kedd - kaliforniai időí szerint reggel 9 óra 40 perc
A Karmann Ghia Beverly Drive felé száguldott a Wilshire Boul-vard-on. Osterman tudta, hogy jóval túllépte a Los Angelesben engedélyezett sebességet, de ez most teljesen mellékesnek tűnt. Semmi másra nem tudott gondolni, csak a figyelmeztetésre, amit percekkel ezelőtt kapott. Haza kell érnie Leilához. Komolyan kell beszélniük. El kell dönteniük, hogy mit tegyenek.
Miért pont őket választották ki?
Ki figyelmeztette őket? És mivel kapcsolatban?
Lehet, hogy Leilának igaza van. Tanner valóban a barátjuk, talán a legjobb barátjuk, akit valaha is ismertek. Ugyanakkor barátként is tartózkodóan viselkedett. Voltak olyan területek, ahova nem engedett be senkit. Mindig volt egyfajta távolság tartás, egy vékony üvegfal, amely elválasztotta Tannert és embertársait. Ali persze kivétel volt.
Tanner pedig most olyan információkhoz jutott, melyek öt és Leilát is érintik valamiképp. Zürich pedig része volt ennek. De az úrjézusát! Hogyan?
Osterman elérte a Mulholland-dombot. Gyorsan feljutott a tetejére, elszáguldott a hatalmas, agyondíszített épületek mellett, melyekben a hollywoodi sztárok laktak. Néhány ház már csak romjaiban idézte a fényes múltat. Mulholland körzetében a sebességhatár 30 mérföld volt. Osterman sebességmérője 51-et mutatott. Rátaposott a gázpedálra. Már tudta, mit fog tenni. Felveszi Leilát, és elindulnak Malibu felé. Az országúton keresnek egy telefonfülkét, és felhívják Tremayne-t és Cardone-t.
Sziréna egyre erősödő, gyászos sivítása riasztotta fel gondo lataiból - hangeffektus a trükkök városában. Nem érezte való ságosnak, semmi nem volt valóságos. Lehetetlen, hogy miatl, szirénáznak.
Pedig hát miatta szirénáztak.
- Biztos úr, én itt lakom. Osterman. Bemard Osterman. Cali-ente 260-as ház. Biztos vagyok benne, hogy ismeri - jelentette ki határozottnak szánt hangon. Caliente elegáns környék.
-Sajnálom, Mr. Osterman. Kérem a jogosítványát és a forgalmi engedélyét.
- Nézze. A stúdióba telefonáltak, hogy a feleségem nem érzi jól magát. Gondolom, érthető, hogy sietek.
- Ezt nem teheti a gyalogosok rovására. Kérem a jogosítványt és a forgalmi engedélyt.
Osterman átnyújtotta, és maga elé bámulva próbálta csillapítani magát. A rendőr egykedvűen kezdte kitölteni a közlekedési kihágásról szóló hosszú papírlapokat, és amikor kész volt, hozzátűzte őket Bernié jogosítványához.
A kis kattanás hangjára Osterman felnézett.
- Nem hagyhatná békén a jogosítványomat?
A rendőr fáradtan sóhajtott. Még mindig kezében tartotta a közlekedési kihágásról szóló papírt.
- Akár harminc napra is bevonhatnám, uram. Kisebb sebességet írtam be: fizessen be tíz dollárt. Mintha csak tilosban parkolt volna. - Átadta a papírt Bernie-nek. - Remélem, a felesége jobban van.
A rendőr visszatért az autójához. Kiszólt az ablakon.
- Ne felejtse el visszatenni a jogosítványát a levéltárcájába. A rendőrautó elporzott.
Osterman ledobta a papírokat az ülésre, és beindította a motort. A Karmann Ghia elindult lefelé a Mulholland lejtőjén. Bernié undorral nézett a mellette lévő ülésen heverő papírokra.
Aztán megint ránézett. Valami nem stimmelt. Az alakja rendben volt, az olvashatatlan indigós írás szokás szerint nem fért be a szűk rubrikába, de a papír viszont valahogy furcsának tűnt. Túl fényes volt, a betűk pedig túlságosan is elmosódtak, még Los Angeles város közlekedési részlegének a formanyomta rványaihoz képest is.
Osterman megállt. Felemelte a papírt, és közelebbről is megnézte. A rendőr hanyagul, pontatlanul írta le a kihágást. Valójában le se írta... Osterman rájött, hogy a nyomtatvány csak egy fotókópia, amelyet egy vastagabb papírra ragasztottak. Megfordította, és látta, hogy piros tintával írt üzenet van rajta, melyet a jogosítvány félig eltakart. Letépte a jogosítványt.
Üzenetet kaptam, hogy Tanner valószínűleg együttműködik a szomszédaival. Lehet, hogy veszélyes a helyzet, amit csak súlyosbít a körülmény, hogy információink hiányosak. Legyen nagyon óvatos, és amit csak tud, derítsen ki. Életbevágóan fontos, hogy megtudjuk - és ön is megtudja -, hogy tnilyen mértékben keveredtek bele. Még egyszer: legyen nagyon óvatos. Zürich
Osterman a piros betűkre meredt, és annyira megijedt, hogy éles fájdalom hasított a halántékába.
Tremayne-ék és Cardone-ék is!

Tizenegyedik fejezet
Kedd - délután 4 óra 50 perc
Dick Tremayne nem volt rajta a 4.50-es Saddle Valley-i vonaton. Cardone a Cadillacjében ülve hangosan káromkodott. Megpróbálta elérni Tremayne-t a munkahelyén, de azt mondták, hogy az ügyvéd korán kiment ebédelni. Nem volt értelme, kérnie, hogy Tremayne hívja vissza. Elhatározta, hogy visszatér Saddle Valley-be, és vár a fél négy után érkező vonatoknál.
Cardone otthagyta az állomást, balra fordult a Saddle Road-ról, és elindult nyugati irányba, a nyílt mezők felé. Harmincöt perce volt a következő vonat érkezéséig. Talán a vezetés megnyugtatja. Nem várakozhat csak úgy az állomáson. Ha bárki figyelné, gyanúsnak találná.
Tremayne biztos tud valami magyarázatot. Dick átkozottul jó ügyvéd volt, és biztosan ismeri a jogi lehetőségeket, ha egyáltalán vannak ilyenek.
Saddle Valley határában Joe egy szántóföldek szegélyezte mellékútra ért. Balra egy ezüstszínű Rolls-Royce száguldott el mellette, és Cardone-nak feltűnt, hogy a hatalmas autó a keskeny bekötőúthoz képest túlságosan nagy sebességgel halad. Még néhány mérföldet megtett, miközben alig vette észre, hogy nyílt terepen halad. Majd valamelyik farmer házánál visszafordul. Emlékezett egy kanyarra, ahol szélesebb az út. Elhatározta, hogy majd ott fordul meg. Épp ideje volt, hogy visszatérjen az állomásra.
A kanyarhoz érve lelassított, és meg akart fordulni.
De nem tudott.
Az ezüstszínű autó éppen ott parkolt a fák alatt, és elállta az útját. Cardone bosszúsan a gázra lépett, és megtett még néhány száz yardot. Mivel más lehetőséget nem látott, nagy nehezen megfordult a keskeny úton.
Mikor visszaért az állomáshoz, Cardone az órájára nézett. 5 óra 19 perc, majdnem 5 óra 20 perc. Teljes hosszában belátta a peront. Valószínűleg észreveszi Tremayne-t, ha leszáll. Elviselhetetlennek tűnt a várakozás.
Egy autó állt meg a Cadillac mögött, és Cardone felnézett. Az ezüst Rolls-Royce volt. Cardone verejtékezni kezdett. Egy erős, hat lábnál magasabb ember szállt ki az autóból, és lassan Cardone autójának nyitott ablakához lépett. Sofőregyenruhát viselt.
- Mr. Cardione?
- A nevem Cardone. - A férfi péklapát tenyerével rátámaszkodott a lehúzott autóablak keretére. A keze jóval nagyobb volt, mint Joe-é.
- Rendben, ahogy parancsolja...
- Ugye, ön ment el mellettem az előbb a Saddle Roadon?
- Igen, uram, én voltam. Egyébként egész nap a közelében voltam.
Cardone önkéntelenül nyelt egyet, és fészkelődni kezdett.
- Hát ez érdekes. Mondanom sem kell, mennyire zavaró. -Sajnálom...
- Nem érdekel a mentegetőzése. Azt akarom tudni, hogy miért. Miért követ engem? Nem is ismerem önt. Nem szeretem, ha követnek.
- Senki sem szereti. Én csak azt teszem, amit mondtak.
- Éspedig? Mit akar tőlem.
A sorfőr egy kicsit megmozgatta a kezét, mintha csak fel akarta volna hívni rá a figyelmét, hogy milyen nagy keze van, és milyen erős.
- Azt az utasítást kaptam, hogy adjak át önnek egy üzenetet, és utána távozzak. Hosszú utat kell megtennem. A megbízóm Marylandben lakik.
- Miféle üzenetet? És kitől?
- Mr, Da Vincitől, uram.
- Da Vinci?
- Igen, uram. Azt hiszem, Mr. Da Vinci már kapcsolatba lépett önnel ma reggel.
- Nem ismerem az ön Mr. Da Vincijét... Mi az üzenet?
- Hogy ne bízzon Mr. Tremayne-ben.
- Miről beszél?
- Csak azt mondom, amit Mr. Da Vinci mondott nekem, Mr. Cardione.
Cardone belenézett a hatalmas ember szemébe. Valamifajta értelem csillant meg a mélyén.
- Miért várt mostanáig? Egész nap követett engem. Órákkal ezelőtt is megállíthatott volna.
- Nem ez volt az utasítás. Rádió adó-vevő van a kocsimban. Csak néhány perce szóltak, hogy állítsam meg.
- Ki szólt?
- Mr. Da Vinci, uram.
- Ez nem az igazi neve! Nos, ki ő? - kérdezte Cardone felháborodásával küszködve. Mély lélegzetet vett, mielőtt újra megszólalt volna. - Mondja meg, ki az a Da Vinci!
- Még nincs vége az üzenetnek - mondta a sofőr, figyelmen kívül hagyva Cardone kérdését. - Mr. Da Vinci azt mondja, önnek tudnia kell: lehetséges, hogy Tremayne beszélt Mr. Tanner-rel. Az információt még nem erősítették meg, de nagyon valószínűnek látszik.
- Hogy micsoda? Beszélt vele, de miről?
- Nem tudom, uram. Nem az én dolgom, hogy tudjam. Azért fizetnek, hogy autót vezessek, és üzeneteket adjak át.
- Az üzenete nem világos! Nem értem! Mire jó egy üzenet, ha nem világos?!
Cardone megpróbálta megőrizni önuralmát.
- Talán a vége segíteni fog önnek, uram. Mr. Da Vinci úgy érzi, hogy jó ötlet lenne, ha megpróbálná kideríteni, hogy Mr. Tremayne mennyire keveredett bele a Tanner-ügybe. De óvatosnak kell lennie. Nagyon-nagyon óvatosnak. Mint ahogy legyen óvatos kaliforniai barátaival is. Ez nagyon fontos.
A sofőr hátralépett a Cadillactől, és két ujjal szalutált.
- Várjon egy percet! - Cardone ki akarta nyitni az ajtót, de a hatalmas, egyenruhás ember gyorsan ránehezedett, és nem engedte kinyitni.
- Nem, Mr. Cardione. Bent marad a kocsiban. Ne hívja föl magára a figyelmet. Jön a vonat.
- Ne, kérem! Kérem, beszélni akarok Da Vincivel. Beszélnünk kell. Hol érhetem utol?
- Kizárt dolog, uram. - A sofőr könnyedén tartotta az ajtót.
- Rohadék! - Cardone lenyomta a kilincset, és teljes erejével az ajtónak dőlt. Az ajtó egy kicsit engedett, aztán megint becsapódott a sofőr kezének súlya alatt. - Szétverem a fejét!
A vonat befutott a pályaudvarra, éles sípszó hallatszott.
A sofőr higgadtan beszélt.
- Ő nincs a vonaton, Mr. Cardione. Ma reggel autóval meni be a városba. Ezt is tudjuk.
A vonat lassan elindult, és továbbgördült a síneken. Joe elnézte a hatalmas emberi lényt, aki csukva tartotta a kocsiajtót. Úgy érezte, hogy nem tudja tovább türtőztetni magát, de elég reálisan gondolkodott ahhoz, hogy tudja, nem válna hasznára. A sofőr hátralépett, hanyagul szalutált Cardone-nak, és gyorsan visszament a Rolls-Royce-hoz. Cardone kinyitotta az ajtót, és kilépett a forró járdára.
- Szervusz, Joe!
Amos Needham szólította meg, aki most érkezett a vonattal. A Manufacturers Hanover Trust elnökhelyettese volt, és a Saddle Valley és Vidéke Klub rendezőbizottságának az elnöke.
- Nektek tőzsdéseknek könnyű életetek van! Mikor nehezedik a helyzet, otthon maradtok, és megvárjátok, amíg elül a vihar, igaz?
- Bizony, bizony, Amos. - Cardone a Rolls-Royce sofőrjén tartotta a szemét, aki bemászott a sofőrülésre, és beindította a motort.
- Megmondom, ahogy van - folytatta Amos. - Fogalmam sincs, hogy ti, fiatal fickók hova vezettek minket. Láttad a Du-Pont kvótáit? Mindenki a kezét mossa, azok meg emelkednek. A pokolba az újgazdag ügynökökkel! - Needham felnevetett, lengetni kezdte rövid karját, és leintett egy, a pályaudvar felé haladó Lincoln Continentalt. - Itt van Ralph. Hazavihetlek, Joe?... Ja persze, nem. Épp most szálltál ki az autódból.
A Lincoln megállt a járdánál, és Amos Needham sofőrje ki akart szállni.
-Nem kell, Ralph. Még elboldogulok egy kilinccsel. Jut eszembe, Joe... Az a Rolls-Royce, amit néztél, emlékeztet egy barátomra. Bár lohoreHrn. Marvlandben lakott.
Cardone hátrakapta a fejét, és ránézett az ártatlan bankárra. - Maryland? Kicsoda Marylandben?
Amos Needham nyitva tartotta a kocsi ajtaját, és felhőtlen jókedvvel nézett vissza Cardone-ra.
-Nem hiszem, hogy ismerted volna. Évek óta halott... Furcsa neve volt. Sokszor ugrattuk vele. A neve: Ceasar.
Amos Needham beült a Lincolnba, és becsukta az ajtót. Az állomásról kivezető út végén a Rolls-Royce jobbra fordult, és a Manhattan felé vezető útra száguldott. Cardone a Saddle Val-ley-i vasútállomás aszfaltján állt, és félt.
Tremayne Tannerrel volt. Osterman Tannerrel volt.
Da Vinci... Ceasar.
Hadmérnökök.
És ő, Giuseppe Ambruzio Cardione egyedül volt.
Jézusom! Isten fia! Szűz Mária! Krisztus anyja! Mosd meg a kezem az ő vérével! A bárány vérével. Jézus, Jézus! Bocsásd meg bűneimet!... Mária és Jézus! Szent isten! Mit tettem?!

Tizenkettedik fejezet
Kedd délután 5 óra 00 perc
Tremayne órákig sétált fel-alá céltalanul a keleti városrész ismerős utcáin. Ha valaki megállítja és megkérdi, hogy hol van, nem tudott volna válaszolni.
Megviselt volt. Megriasztották. Blackstone mindent elmondott, és semmit sem tisztázott.
Cardone pedig hazudott. Valakinek. Hogy a feleségének-e vagy a hivatalában, az mindegy. Csak az számított, hogy Car-done-t nem tudta utolérni. Tudta, hogy a pánik addig tart, amíg Cardone és ő ki nem találják, hogy mit csinált Osterman.
Osterman talán elárulta őket?
Tényleg ez történt volna? Lehetséges ez?
Átment a Vanderbilt Avenue-n és rájött, hogy már a Biltmore Hotelnél jár, anélkül hogy tudná, hová megy.
Érthető, gondolta. A Biltmore a gondtalan idők emlékeit idézte fel benne.
Átment a hotel haliján. Szinte várta, hogy valamelyik elfelejtett gimnáziumi barátjába ütközik, mikor hirtelen egy emberrel állt szemben, akit már vagy huszonöt éve nem látott. Bár az évek megváltoztatták, ismerte ezt az arcot - jóval kövérebb lett, állapította meg -, de a férfi nevére nem emlékezett, pedig gyerekkora óta ismerte. Félszegen indultak el egymás felé.
- Dick... Dick Tremayne! Dick Tremayne, ugye?
- Igen. Te pedig... Jim?
- Jack. Jack Townsend. Hát hogy vagy, Dick? - kezet ráztak, Townsend jóval lelkesebben. - Legalább huszonöt vagy harminc éve! Jól nézel ki! Hogy a fenébe tudod tartani a formád? Én feladtam.
-Remekül nézel ki. Tényleg elegáns vagy. Nem tudtam, hogy New Yorkban laksz.
- Hát nem is. Toledóban dolgozom. Csak néhány napja vagyok itt... Esküszöm az élő istenre, hogy a repülőn támadt az a furcsa ötletem, hogy lemondjam a Hiltont, és itt vegyek ki szobát, csak hogy lássam, betér-e valaki ide a régiek közül. Örült ötlet, mi?... És tessék, kibe botlok bele.
- Furcsa. Tényleg furcsa. Alig néhány perce támadt ugyanez a gondolatom.
- Igyunk valamit.
Towsendből egyfolytában dőltek a közhelyek. Kezdett rém unalmas lenni.
Tremayne egyre csak Cardone-ra gondolt. Mikor már a harmadik pohár ital is lecsúszott a torkán, telefonfülkét kezdett keresni. Emlékezett még fiatal korából, hogy a konyha bejáratánál állt egy.
Már nem volt ott. És Jack Townsend csak beszélt, csak beszélt, hangosan emlékezett a felejthetetlen évekre.
Néhány méternyire tőlük két bőrkabátos néger állt, gyöngysorral a nyakukban. A régi szép időkben nem engedték volna be őket.
Azok voltak a szép napok!
Tremayne egy hajtásra kiitta a negyedik poharat is. Ez a Townsend sosem hagyja abba a beszédet.
Fel kell hívnia Joe-t. Kezdett ismét pánikba esni. Lehet, hogy Joe egyetlen mondattal megfejti az Osterman-rejtélyt.
- Mi bajod, Dick? Rosszkedvűnek látszol.
- Esküszöm, évek óta nem jártam itt. - Tremayne érthetetlenül hadart, és ő tudta ezt. - Telefonálnom kell, bocsáss meg.
Townsend Tremayne karjára tette a kezét. Nyugodtan ejtette a szavakat.
- Cardone-t hívod föl?
- Micsoda?
- Azt kérdeztem, hogy Cardone-t hívod-e föl?
- Ki vagy te?... A pokolba is, ki vagy te?
- Blackstone barátja. Ne hívd föl Cardone-t! Semmiképp se! Saját koporsódba ütsz egy szöget, ha megteszed. Megértetted?
- Semmit sem értek. Ki vagy te? Ki az a Blackstone? - Tremayne megpróbált suttogni, de hangja betöltötte a termet.
- Fogalmazzuk így: lehet, hogy Cardone veszélyes. Mi nem bízunk benne. Nem vagyunk biztosak benne. Ostermanékban sem bízunk.
- Miről beszélsz?
- Lehet, hogy összefogtak. Te pedig lehet, hogy egyedül leszel. Játszd végig higgadtan, és meglátjuk, mit találsz. Kapcsolatban maradunk... De Mr. Blackstone ezt már elmondta, ugye?
Townsend ekkor furcsa dolgot csinált. Tárcájából elővett egy bankjegyet, és Richard Tremayne elé tette. Csak két szót mondott, mielőtt megfordult, és kisétált az üvegajtón.
- Fogadd el.
Egy százdolláros volt. Mit vásárolt meg?
Nem vett meg semmit, gondolta Tremayne. Csupán szimbólum volt.
Az ár. Bármilyen ár.
Amikor Fassett besétált a hotelszobába, a két ember már az asztal fölé hajolva különböző papírokat és térképeket tanulmányozott. Az egyik Grover volt. A másik férfi neve Cole. Fassett levette a panamakalapot és a napszemüveget, és az iratszekrény tetejére tette.
- Minden rendben? - kérdezte Grover.
- Terv szerint halad. Ha Tremayne nem lett nagyon részeg a Biltmore-ban.
- Ha mégis - mondta Cole, miközben New Jersey térképét tanulmányozta -, egy barátságos, megvesztegethető rendőr javít a helyzeten. Hazaviszi.
- A híd mindkét oldalán vannak embereink?
- És az alagutaknál. Néha a Lincoln-alagúton megy át, és a Parkway felé halad. Mindannyiukkal rádiókapcsolatban vagyunk.
A térképre tett átlátszó papírt Cole apró jelekkel látta el. Megszólalt a telefon. Grover az éjjeliszekrényhez lépett, hoev felvegye.
- Gawer beszél... Ja, igen, ismét ellenőrzik. De biztos, hogy hallottunk volna róla, ha megtette volna. Ne aggódjon emiatt. Rendben, jelentkezünk. - Grover letette a telefont, és még álldogált mellette egy kicsit.
- Mi a baj? - Fassett levette fehér Palm Beach kabátját, és elkezdte feltűrni az ingujját.
- Ez a Los Angeles-i logika. Miután Osterman elhagyta a stúdiót, Mulhollandon 20 percre nyoma veszett. Attól tartanak, hogy esetleg sikerült elérnie Cardone-t vagy Tremayne-t.
Cole felnézett az asztalról.
- A mi időnk szerint egy órakor, vagyis kaliforniai idő szerint tízkor.
- Igen.
- Lehetetlen. Cardone az autójában volt, Tremayne pedig az utcán. Egyiket se lehetett elérni...
- Értem, mire gondolnak - vágott közbe Fassett. - Tremayne egyáltalán nem vesztegette az idejét ma délután arra, hogy elérje Cardone-t.
- Számítottunk erre, Larry - mondta Cole. - Mindkettőjüket megakadályoztuk volna, ha találkozót beszélnek meg.
- Igen, tudom. Mégis kockázatos.
Cole nevetett, ahogy felemelte az áttetsző papírokat.
- Ti terveztek - mi végrehajtunk. Itt van az összes út, amely a „Bőr"-höz vezet.
- Nekünk is megvan.
- George elfelejtett másolatot hozni, az összes a többieknél van. A parancsnoknál mindig kell hogy legyen egy térkép.
- Mea culpa. Hajnali kettőig eligazításon voltam, és el kellett érnem a fél hetes vonatot. Otthon felejtettem a borotvámat, a fogkefémet, és az isten tudja, még mit.
Ismét megszólalt a telefon, és Grover felvette.
- ...Értem... Várjon egy kicsit! - Messzire tartotta a telefonkagylót, és Laurence Fassettre nézett. - A második sofőrünk összeveszett Cardone-nal...
- Jézusom! Remélem, semmi durvaság nem történt.
- Nem, nem.
- A forróvérű amerikai bajnok megpróbált kiszállni és verekedni. De semmi nem történt.
- Mondd neki, hogy térjen vissza Washingtonba. Tűnjön el a környékről.
- Menj vissza a fővárosba, Jim... Persze. Ártani nem árthat. Rendben. Találkozunk a táborban. - Grover letette a telefont, és visszament az asztalhoz.
- Mi az, ami ártani nem árthat? - kérdezte Fassett.
- Leteszi a Rolls-Royce-ot Marylandben. Arra gondol, hogy Cardone megjegyezte a rendszámát.
- Rendben. Es mi van a Ceasar családdal?
- Szépen beérett - vetette közbe Cole. - Alig várják, hogy halljanak Guiseppe Ambruzzio Cardionéról. Messze esett az alma a fájától.
- Mit jelent ez? - Grover meggyújtotta a cigarettáját.
- Az öreg Ceasar zsarolással szerezte a vagvonát, legidősebb fia viszont a Főügyészségen dolgozik, és a maffia esküdt ellensége.
- Megpróbálja kimosni a családi szennyest?
- Valami ilvesmi.
Fassett odasétált az ablakhoz, és lenézett a Central Parkra. Halkan beszélt, olyan öntelten, hogy társai megmosolvogták.
- Összejött a dolog. Mindegyik meg van lepve. Zavartak és rémültek. Egyik sem tudja, mit tegyen, és kivel beszéljen. Mi meg csak ülünk és figyelünk. Kapnak huszonnégy óra pihenőt. Hírzárlat... Az Omegának nincs más választása. Lépnie kell

Tizenharmadik fejezet
Szerda délelőtt 10 óra 15 perc
Tanner 10 óra 15-kor ért a hivatalába. Majdnem lehetetlennek érezte, hogy elmenjen otthonról, de tudta, hogy Fassettnak igaza van. Leült, és egykedvűen átnézte a postáját meg az üzeneteit. Mindenki értekezletet akart. Senki nem mert a beleegyezése nélkül dönteni.
A szokásos kisded játékok. Felemelte a kagylót, és New Jersey-t tárcsázta.
- Halló, Ali?
- Halló, édes. Valamit itthon felejtettél?
- Nem... Nem. Csak olyan magányosnak éreztem magam. Mit csinálsz?
New Jersey-ben, Saddle Valley-ben, az Orchard Drive 22-es számú házában Alice Tanner elmosolyodott, és szívét melegség öntötte el.
- Hogy mit csinálok?... Követem a Nagy Kán tanácsait. Nézem a fiadat, hogyan takarítja a pincét. A lányod pedig a Nagy Kán utasítása szerint ezen a forró júliusi reggelen a kötelező pótleckéivel foglalkozik. Különben hogyan felvételizhetne a Berkeley-re tizenkét évesen?
Tanner értette a szemrehányást. A felesége kislány korában magányos és borzalmas nyarakat szenvedett végig. Ali azt akarta, hogy a vakáció Janet számára tökéletes legyen.
- Na jó, ne vidd túlzásba! Hívjátok át valamelyik gyereket.
- Lehet, hogy így lesz. Nancy Loomis felhívott, és kérdezte, hogy Janet átmehet-e hozzájuk ebédelni...
- Ali... - Tanner bal kezébe vette át a telefont. - Én néhány napig lazítanám a kapcsolatot Loomisékkal...
- Mire gondolsz?
John emlékezett Jim Loomisra a 8.20-as vonatról.
-Jim nagyon üti a vasat valami üzleti ügyben. Egy csomó pasast már megdumált a vonaton. Ha a jövő hétig el tudom kerülni, nem akadok horogra.
- Mit mond Joe?
- Ő nem tud erről. Loomis nem akarja, hogy Joe megtudja. Azt hiszem, rivalizálnak.
- Nem értem, hogy mi köze Janet ebédmeghívásához...
- Csak kerüljük a fölösleges izgalmakat. Nekünk nincs annyi pénzünk, amennyire ő vadászik.
- Rendben.
- És... Tegyél meg nekem egy szívességet. Maradj telefonközelben ma.
Alice Tanner azonnal önkéntelenül lehalkította a hangját, és elmosolyodott.
- Ajánlott neked valaki valamit?
- Lehetséges. Otthon fognak keresni, hogy megbeszéljünk egy ebédet.
- Jaj, John! Ez nagyon izgalmas!
-Hát... érdekes lehet - hirtelen érezte, mennyire fájdalmas így beszélgetni a feleségével. - Majd később felhívlak.
- Ez csodálatos, drágám. Felhangosítom a telefon csengőjét. Még New Yorkban is hallhatják majd.
- Majd felhívlak.
- És elmondod a részleteket.
Tanner lassan letette a telefont. Tehát megkezdődött a hazu-dozás... De a családja legalább otthon marad.
Tudta, hogy most már a Standard Mutual problémáival kell foglalkoznia. Fassett figyelmeztette: nem szabad kizökkennie a megszokott kerékvágásból, és a túlfeszített idegállapot minden televíziós hírszerkesztő normális állapota volt. Tanner a Standardnál arról volt híres, hogy könnyen megbirkózott az adódó nehézségekkel. Ha pályafutása során valaha, most eljött a pillanat, amikor mindenképp el kellett kerülnie a káoszt.
Felemelte a telefont.
- Norma. Felolvasom azoknak a nevét, akikkel találkoznom kell ma délelőtt. Kérem, hívja fel őket. Mondja meg nekik, hogy gyors értekezletet tartunk, nem akarom, hogy bárki tizenöt percnél tovább beszéljen, hacsak nem kap más utasítást. Megkönnyítené a munkát, ha az összes problémát és javaslatot írásos formában fél oldal terjedelemben nyújtanák be. Továbbítsa az üzenetet, be kell hoznom az elmaradást.
Fél egyig dolgozott, aztán becsukta az iroda ajtaját, és felhívta a feleségét.
Senki sem vette fel a telefont. Hagyta, hogy legalább két percig csöngjön. Úgy érezte, hogy a csöngetések közti idő egyre hosszabb és hosszabb.
Semmi. Senki sem veszi föl azt a telefont, melynek a csörgését Ali úgy felerősítette, hogy akár New Yorkig is elhallatszik.
Fél egy múlt öt perccel. Lehet, hogy Ali azt gondolta, senki nem hívja őket 12 és fél 2 között. Az is lehet, hogy elszaladt bevásárolni. Vagy átvitte a gyerekeket a klubba hamburgert enni. Vagy nem tudta visszautasítani Nancy Loomis meghívását, és Janetet átvitte ebédre. Vagy elment a könyvtárba. Ali nagyon szeretett a nyári hónapokban a medence partján olvasgatni.
Tanner megpróbálta elképzelni, hogy Ali ezeket a dolgokat teszi. Valószínűleg ez történik.
Újra és újra tárcsázott, de senki sem vette föl a telefont. Felhívta a klubot.
- Sajnálom, Mr. Tanner. Körülnéztünk, de Mrs. Tanner nincs nálunk.
Loomisék. Hát persze! Átment Loomisékhez.
-A teremtésit, John! Alice mondta, hogy Janetnek fáj a gyomra. Talán elvitte az orvoshoz.
Nyolc perccel egy után John Tanner még kétszer felhívta a lakását. Végül hagyta, hogy a telefon öt percig csengjen. Elképzelte, hogy Ali lélekszakadva jön át a szobába. Mindig hagyott egy utolsó csöngésre időt, és várta, hogy felemelje a telefont.
Nem így történt.
Egyfolytában azt hajtogatta magában, hogy rémeket lát. Saját szemével győződhetett meg arról, hogy a járőrautó követi őket, mikor Ali kivitte őt az állomásra. Fassett meggyőzte tegnap arról, hogy a kopói alaposak.
Fassett.
Felemelte a telefont, és azt a titkos számot hívta, amit Fassett adott meg neki. A manhattani központ jelentkezett.
- Grover...
Kicsoda? - gondolta Tanner.
- Halló, halló... George Grover beszél.
- John Tanner a nevem. Laurence Fassettet keresem.
- Ó igen, Mr. Tanner. Van valami baj? Fassett házon kívül van. Segíthetek?
- Ön Fassett munkatársa?
- Igen, uram.
- Nem tudom felhívni a feleségemet. Már egy ideje próbálgatom. Nem válaszol.
- Lehel, iiogy elment otthonról. Én nem aggódnék a maga helyében. Figyeljük őt.
- Biztos ön ebben?
- Természetesen.
- Megkértem rá, hogy maradjon telefonközelben. Mert valami fontos hívást várok...
- Kapcsolatba lépek az embereimmel, és azonnal visszahívom. Akkor majd megnyugszik.
Tanner letette a telefont, és kissé kínosan érezte magát. Öt perc telt el, és senki sem hívta vissza. Megint Fassett telefonszámát tárcsázta, de a vonal foglalt volt. Gyorsan letette a kagylót, mert arra gondolt, hogy talán Grover őt próbálja hívni, és miatta foglalt a telefon. Lehet, hogy Grover már hívta? Biztosan. Fel kell hogy hívja őt.
A telefon nem szólalt meg.
Tanner felemelte a kagylót, és óvatosan minden számot külön tárcsázott.
- Grover.
- Tanner beszél. Azt hittem, hogy azonnal visszahív.
- Sajnálom, Mr. Tanner. Egy kis probléma akadt. Persze nem önnel kapcsolatos.
- Miféle probléma?
- Nem tudunk kapcsolatba lépni az embereinkkel. Máskor is előfordult már. Nem várhatjuk el tőlük, hogy állandóan a rádió adó-vevő mellett legyenek. Hamarosan utolérjük őket, és visszahívjuk önt.
- Ez így nincsen rendben! - John Tanner lecsapta a telefont, és fölállt a székből. Előző délután Fassett részletesen beszámolt minden mozzanatról - még arról az akcióról is, ami telefonhíváskor történik. Most pedig ez a Grover senkit sem tudott utolérni azok közül, akik a családjára vigyáztak. Mit is mondott Fassett?
Es Grover egyiket se tudta utolérni. A tizenhárom közül egyet se.
Odament az iroda ajtajához.
- Valami történt, Norma. Kérem, figyelje a telefonomat. Ha egy Grover nevű ember hív, mondja meg neki, hogy hazamentem.
SADDLEY VALLEY KÖZSÉG, EGYESÜLT 1862-BEN ÜDVÖZÖLJÜK!
- Most pedig merre, uram?
- Menjen egyenesen, majd megmutatom.
A taxi elérte az Orchard Drive-ot, kétháznyira voltak az otthonától. Egyfolytában megpróbálta elképzelni a háza előtt álló autót. Még egy kanyar, és meglátja - ha ott van. És ha ott van, akkor minden rendben van. Jaj, istenem! Bárcsak minden rendben lenne!
Az autó nem állt a ház előtt.
Tanner az órájára nézett. Mindjárt három. És Ali nincs itt.
- Balra, az a fával burkolt ház.
- Szép ház, uram. Igazán szép.
- Siessen.
A taxi megállt a kockaköves úton. Tanner fizetett, és feltépte az ajtót. Nem várta meg a sofőr hálálkodását.
- Ali! Ali! - Tanner átrohant a mosókonyhán, hogy megnézze a garázst.
Semmi. A kis Triumph ott állt. Nyugalom.
És mégis volt valami. Valami szag. Valami enyhe, émelyítő szag, amit Tanner nem tudott azonosítani.
- Ali! Ali! - Visszarohant a konyhába, és kinézett a medencére. Jaj, istenem! Nézte a víz felszínét, és a hátsó ajtóhoz rohant. A zár beakadt, vállal betörte az ajtót, és kirohant.
Hala istennek! Semmi nem volt a vízben. A kis terrier felriadt álmából. Az állat pórázra volt kötve, és hisztérikusan ugatni kezdett.
Visszarohant a házba, a pinceajtóhoz. - Ray! Janet! Ali!
Csend. Csak az állandó kutyaugatás hallatszott kintről.
Nyitva hagyta a pinceajtót, és felrohant a lépcsőn. Fel, fel.
Hármasával vette a lépcsőket: a gyerekszoba és a vendégszoba ajtaja nyitva állt. A közös hálószoba ajtaja be volt csukva. És ekkor meghallotta. Halkan szólt a rádió. Ali rádióján beállított automata volt, amely minden órában kikapcsolta a rádiót. Egy óránál hosszabb időre sosem állították be az automata kapcsolót. Ez volt a szokásuk. És Ali már legalább két és fél órája nincs itthon. Tehát valaki más kapcsolta be a rádiót.
Kinyitotta az ajtót. Senki.
Megfordult, hogy felkutassa a ház többi részét, amikor megpillantotta. Egy piros ceruzával írt üzenet a rádió mellett. Az éjjeliszekrényhez lépett.
„A felesége és a gyerekek váratlanul kocsikázni mentek. Megtalálja őket egy régi vasútállomásnál, a Lassiter Roadon."
Kétségbeesésében azonnal eszébe jutott, hogy hol van az elhagyott vasútállomás. Egy elhagyatott út mögötti erdő mélyén.
Mit tettek velük? Édes istenem! Lehet, hogy megölték őket? Ha így van, megöli Fassettet. Megöli Grovert. Megöli mindazokat, akik figyelték őket.
Kirohant a hálószobából, le a lépcsőn, be a garázsba. Az ajtó nyitva volt, beugrott a Triumph ülésére, és beindította a motort.
Lóhalálában vezette a kis sportkocsit az Orchard Drive kanyarjaiban, s megpróbálta felidézni, hogyan jut el leggyorsabban a Lassiter Roadra. Egy kis tóhoz ért, rájött arra, hogy ez a Lassiter-tó, ahová a Saddle Valley-i lakosok telente korcsolyázni járnak. A Lassiter Road a tó másik oldalán volt, és úgy tűnt, hogy valami erdőben végződik.
A padlóig nyomta a gázpedált. Eleinte csak beszélt magában, aztán már kiabált.
-Ali! Ali! Janet! Ray!
Az út kanyargós volt. A fák lombjai között áttörő fénysugarak táncoltak a szeme előtt az úton. Nem járt erre más autó, életnek semmi jele.
Hirtelen meglátta a régi, elhagyatott vasútállomást. A parkoló felét benőtte a gaz - és ott állt az autója. Tanner beletaposott a fékbe, és megállt a kocsi mellett. Senkit nem látott.
Kiugrott a Triumphból, és odarohant az autóhoz.
Ebben a pillanatban úgy érezte, hogy elveszíti a józan eszét. A szörnyűség valóság volt. A hihetetlen megtörtént.
Az autó első ülésénél, a padlón ott hevert a felesége. Ahogy előrebukott az ülésről, mozdulatlanul. A hátsó ülésen a kis Janet és a kisfiú. Fejjel lefelé. A két kis test lelógott az ülésről.
Jézusom! Jézusom! Megtörtént. Szeme tele lett könnyel. Egész testében reszketett. Rémülten kiáltozva feltépte az ajtót. Valami különös szag csapta meg. Az az émelyítő illat, amit már a garázsban is érzett. Halálra rémülve fogta meg Ali fejét, és felemelte.
- Ali, Ali, istenem, kérlek, Ali!
A felesége lassan kinyitotta a szemét. Pislogott. Magahoz tért, és mégsem tért magához. Megmozdította a karját.
- Hol... Hol? A gyerekek! - az asszony hisztérikusan ejtette a szavakat. A sikoltozástól Tanner észhez tért. Felegyenesedett, és az ülés támlája fölött átnyúlt a fiáért és a lányáért.
Mindketten mozogtak. Mindketten életben voltak. Mindannyian éltek. Ali kimászott az autóból, és lekuporodott a földre. A férfi kivette a kislányt a hátsó ülésről, és magához ölelte. Janet sírva fakadt.
- Mi történt? Mi történt? - tápászkodott fel Alice Tanner.
- Ne beszélj, Ali! Lélegezzél! Vegyél mély levegőt! így. -Odament hozzá, és átadta a zokogó Janetet. - Hozom Rayt.
- Mi történt? Ne mondd, hogy ne...
- Nyugodj meg, csak lélegezz! Mélyeket lélegezz! Kisegítette a fiát a hátsó ülésről. A fiú rosszul volt. Hányni kezdett. Tanner tartotta a kisfiú homlokát, bal karjával a derekát karolta át.
- John! Te egyszerűen nem teheted...
- Sétálj! Próbáld Janetet rávenni, hogy járjon! Csináld, amit mondok!
Engedelmesen, szédelegve követte Alice Tanner férje utasítását. A fiú rázni kezdte a fejét Tanner kezében. -Jobban vagy, fiam?
- Jaj, jaj, hol vagyunk? A fiú hirtelen megijedt.
- Minden rendben. Minden rendben... Ti mind... jól vagytok. Tanner a feleségét nézte. Alice a földre állította Janetet, és a karjával tartotta. A kislány hangosan sírt, és Tannernak, amint nézte, a lelke egyre jobban megtelt gyűlölettel és félelemmel.
Odament az autóhoz megnézni, hogy a slusszkulcs a helyén van-e. Nem volt ott. Ez nem volt logikus.
Benézett az ülés alá, a kesztyűtartóba, és a kocsi hátsó ülésére. Hirtelen megpillantotta. Apró üveg, fehér papírba csomagolva. A papírt gumiszalaggal erősítették a fiolára. A kis csomag a lehajtható ülések közé volt elrejtve, jó mélyen, alig lehetett észrevenni.
A kislány most már visítozott. Alice Tanner felemelte, és megpróbálta megnyugtatni. Egyre azt hajtogatta, hogy most már minden rendben van. Tanner meggyőződhetett arról, hogy a felesége nem látja. A hátsó ülés alá tartotta a kis csomagot, levette róla a gumiszalagot, és kinyitotta a papírt.
A papír üres volt, ö pedig a zsebébe gyűrte a papírt. Meg kell mondania Alinak, hogy mi történt. El kell menniük innen. Nagyon messze. De a gyerekek előtt nem mondhatja el.
- Szállj be a kocsiba - mondta Tanner kedvesen a kisfiúnak, és odament a feleségéhez, elvette tőle a hisztérikus kislányt. -Vedd ki a slusszkulcsot a Triumphból, Ali. Hazamegyünk.
Ott állt előtte a felesége, tekintete halálosan rémült, szeméből peregtek a könnyek. Megpróbált önuralmat erőltetni magára, összeszedte minden erejét, hogy ne kezdjen el sikoltozni.
- Mi történt? Mi történt velünk?
Motorzúgás akadályozta meg Tannert abban, hogy válaszoljon. Haragjában még hálás is volt. A Saddle Valley-i járőrautó állt meg alig tízyardnyira tőlük.
Jenkins és McDermott ugrott ki az autóból. Jenkins kezében pisztoly.
- Minden rendben van? - rohant oda Tannerhez. McDermott gyorsan az autóhoz ugrott, és a hátsó ülésen lévő fiúhoz beszélt halkan.
- A hálószobájában találtuk meg a figyelmeztetést. Végül is azt hiszem, hogy majdnem minden ellopott tárgyat visszaszereztünk.
- Milyen lopott tárgyat?
- Két televíziókészüléket, Mrs. Tanner ékszereit, egy ezüstdobozt, evőeszközöket és némi készpénzt. A lista megvan a rendőrőrsön. Az autót otthagyták néhány háznyira az önök lakásától. Lehet, hogy mást is elvittek. Ellenőrizni kell majd.
Tanner átadta a kislányt Alinak.
- Mi az ördögről beszél?
- Önt kirabolták. A felesége valószínűleg megzavarta őket. Ót és a gyerekeket gázzal elkábították a garázsban... Nyilvánvalóan profik voltak. Igazi profi módszerek...
- Hazudik - mondta Tanner - Nem volt semmiféle...
- Kérem - szakította félbe Jenkins. - Most a felesége és a gyerekek a fontosak.
Mintha jelre történt volna, McDermott kiszólt a kocsiból.
- Ezt a kisfiút a kórházba akarom vinni. Most rögtön.
- Jaj, istenem! - Alice Tanner karján a kislánnyal az autóhoz rohant.
- Hagyja, hogy McDermott elvigye őket - mondta Jenkins.
- Hogyan bízhatnék önben? Hazudott nekem. Semmi nem hiányzott a házból, a tévék sem. Betörésnek semmi jele. Miért hazudott?
- Erre most nincs idő. A feleségét és a gyerekeket elküldöm McDermott-tal - hadarta Jenkins.
- Velem jönnek!
- Nem. - Jenkins kissé megemelte a pisztolyt.
- Megölöm, Jenkins!
- Akkor mi a különbség maga és az Omega között? - mondta Jenkins nyugodtan. - Térjen észhez! Fassett már úton van. Találkozni akar önnel.
- Sajnálom. Tényleg borzasztóan sajnálom. Soha többé nem fog előfordulni. Nem fordulhat elő.
- Mi történt? Hová tűnt a tökéletes védelem?
- Szervezési tévedés történt, a megfigyelési tervet nem ellenőriztük újra. Ez az igazság. Nincs értelme, hogy hazudjak önnek. Egyedül engem terhel a felelősség.
- Ön nem is volt itt.
- Mégis én vagyok a felelős. A „Bőr"-csoport az én felelősségem. Az Omega látta, hogy az egyik őrszem nincs a helyén -történetesen alig 15 percig -, és lecsaptak.
- Ezt nem tűröm. Kockáztatta a feleségem és a gyerekeim életét.
- Mondtam már, hogy soha többé nem fordul elő. Ugyanakkor - és ez tulajdonképpen megnyugtató - a ma délután eseményei azt bizonyítják, hogy az Omega nem gyilkol. Lehet, hogy erőszakot alkalmaz, de nem gyilkol.
- Miért? Mert ön azt állítja? Nem hiszem el! A CIA nyomozásainak jegyzéke olyan, mint egy katasztrófadosszié. Ön soha többé nem dönt helyettem. Jobb, ha már most tisztázzuk.
- Aha. Akkor talán maga?
- Igen.
-Ne legyen bolond! Ha önmaga miatt nem is, a családja miatt gondolkozzon.
Tanner felállt a székből. Kinézett az ablakon, és látta a motel előtt álló két őrt.
- Elviszem a családomat.
- Hova megy?
- Még nem tudom. Csak azt tudom, hogy nem maradok itt.
- Azt hiszi, hogy az Omega nem fogja követni?
- Miért követnének... ők. Én nem tartozom önökhöz.
- Nem fogják elhinni.
- Majd tisztázom velük.
- Majd felad egy hirdetést a Timesban?
- Nem - Tanner hirtelen megfordult és a CIA-ügynökre mutatott. - Maga fog. Azt már önre bízom, hogy hogyan. Mert ha nem tisztáz engem, az egész akció történetét és az ön alkalmatlan és rosszindulatú közreműködését elmondom az ország összes tévéállomásának és hírügynökségének. Azt pedig nem éli túl.
- Ön sem, mert addigra halott lesz. A felesége is halott, a fia is halott, a lánya is halott.
- Nem tud megijeszteni.
- Az isten szerelmére! Nézze a történelmet! Nézze meg, mi történt valójában - tört ki Fassett. Aztán hirtelen lehalkította a hangját, melléhez emelte a kezét, és lassan folytatta. - Nézzen meg engem... A feleségemet megölték Kelet-Berlinben. Semmilyen okuk nem volt rá, azon kívül, hogy az én feleségem volt. Engem... leckéztettek meg. És hogy megleckéztessenek, elvették a feleségemet. Nekem ne prédikáljon. Én ott voltam. Ön biztonságban volt. Nos hát, most nincs biztonságban. Tanner megdöbbent.
- Mit akar ezzel mondani?
- Azt magyarázom önnek, hogy pontosan azt fogja csinálni, amit mi elterveztünk. Túl közel vagyunk már a célhoz. Az Omegát akarom.
- Nem kényszeríthet, ezt ön is tudja.
- De igen. Kényszeríthetem... Mert ha ön meggondolja magát, és megfutamodik, én visszahívom az összes ügynököt Saddle Valley-ből. Egyedül marad... És nem hiszem, hogy egyedül meg tudna birkózni ezzel a helyzettel.
- Elviszem a családomat innen...
- Ne bolondozzon! Egyszerű szervezési hiba történt, és az Omega máris lecsapott. Ez azt jelenti, hogy akárkik is ők, éberek. Nagyon éberek, gyorsak és alaposak. Mit gondol, milyen esélve marad? Milyen esélyt ad a családjának? Mi beismerjük a hibánkat. Nem követünk el többet.
Tanner tudta, hogy Fassettnek igaza van. Egyedül nem volna képes rá, hogy úrrá legyen a helyzeten.
- Ugye nem csavarog el megint?
- Megpróbálta már? Egy aknamezőn?
- Azt hiszem, még nem... De ez a ma délután... Mi volt ez?
- Megfélemlítési taktika. Tudjuk, mi történt, és kitaláltunk egy másik magyarázatot. Magunknál tartjuk néhány értéktárgyát - apróságokat, ékszereket, míg vége nem lesz. így hitelesebb.
- Tehát azt várja, hogy én is azt meséljem, hogy kiraboltak?
- Hát persze! Ez a legbiztonságosabb.
- Igen... Természetesen. - Tanner cigarettáért nyúlt a zsebébe. Megszólalt a telefon, és Fassett felvette.
Nyugodtan beszélt, aztán odafordult a főszerkesztőhöz.
- A családja otthon van. Jól vannak. Még mindig riadtak, de jól vannak. Néhány emberünk nekiállt rendet csinálni. Elég nagy a felfordulás. Megpróbálnak ujjlenyomatokat venni. Természetesen majd kiderül, hogy a tolvajok kesztyűben dolgoztak. A feleségének megmondtuk, hogy még mindig a parancsnokságon van, és vallomást tesz.
- Értem.
- Akarja, hogy hazavigyük?
- Nem... Nem akarom. Feltételezem, hogy úgy is követnek.
- Biztonsági megfigyelés. Ez a helyes kifejezés.
Tanner belépett Saddle Valley egyik divatos bárjába, és felhívta Tremayne-ékat.
-Ginny? Itt John Tanner. Dickkel szeretnék beszélni, ott van?
- John Tanner? - kérdezte az asszony.
De vajon miért kérdezi, amikor a hangjáról is meg szokta ismerni? Ginny mindig megismeri a hangját.
- Igen. Dick otthon van?
- Nem... természetesen nincs. Bent van a munkahelyén. Mi történt?
- Semmi különös.
- Nem mondhatod el?
- Csak jogi tanácsra lenne szükségem. Megpróbálom felhívni odabent. Viszontlátásra. - Tanner tudta, hogy hibázott. Szörnyen viselkedett.
Tehát Virginia Tremayne is. Tanner New Yorkot tárcsázta.
-Sajnálom, Mr. iánner. Mr. Tremayne Long lslanden van. Egy konferencián.
- Sürgős. Mi a telefonszáma?
Tremayne titkárnője nagy nehezen megadta a számot. Tárcsázni kezdett.
-Sajnálom, Mr. Tremayne nincs itt.
- A hivatalában azt mondták, hogy egy konferencián van ott.
- Ma reggel telefonált, és lemondta. Sajnálom, uram. Tanner letette a telefont, és felhívta Cardone-ékat.
- A mama és a papa egész nap nem voltak itthon, John bácsi. Azt mondták, hogy vacsora után itthon lesznek. Akarja, hogy felhívják?
- Nem... nem, nem szükséges.
Valami ürességet érzett a gyomrában. Felhívta a központot, megadta a szükséges információkat, egyebek közt a hitelkártyája számát is. 3000 mérföldnyire tőle megszólalt egy telefon Beverly Hillsen.
- Osterman lakás.
- Mr. Osterman otthon van?
- Nem, nincs. Megkérdezhetem, ki beszél, kérem?
- Mrs. Osterman otthon van?
- Nincs.
- Mikor jönnek haza?
- A jövő héten. Ki beszél, kérem?
A nevem Cardone. Joseph Cardone. C-A-R-D-O-N-E... Igen. Mikor mentek el? -Tegnap éjjel utaztak el New Yorkba a tízórás járattal, azt hiszem.
John Tanner letette a telefont. Ostermanék New Yorkban vannak. Reggel hatkor érkeztek.
Tremayne-ék, Cardone-ék és Ostermanék. Mind itt vannak. És egyik sem tisztázta magát. Valamelyikük, esetleg mindannyian. Omega!

Tizennegyedik fejezet
Csütörtök hajnali 3 óra 00 perc
Fassett meggyőző jelenetet rendezett. Mire Tanner hazaért, a szobákat már „rendbe tették", de még mindig nem volt rend. A székek nem voltak a helyükön, a szőnyegek csálén hevertek, a lámpákat pedig máshová állították; a ház asszonya még nem igazította el a dolgokat.
Ali elújságolta, hogy a rendőrök segítettek neki; ha gyanakodott is, semmi jelét nem mutatta.
Alice McCallnak nehéz gyerekkora volt. Otthonában gyakran megfordultak rendőrök. Megszokta, hogy higgadtan viselkedjen, ha megjelennek.
A férje viszont egyáltalán nem szokott hozzá a szerephez, amit most játszania kellett. Már a második éjszaka egyáltalán nem tudott aludni. Az órás rádió számlapját nézte. Csaknem hajnali három óra volt, és az agya még mindig sebesen dolgozott, szeme újra és újra kipattant.
Hiába minden. Fel kell kelnie és sétálnia egy kicsit. Talán eszik egy falatot, olvas valamit. Rágyújt egy cigarettára.
Csak gondolkoznia ne kelljen.
Alival együtt jó néhány konyakot megittak, mielőtt lefeküdtek. Alinak tül sok is volt, az alkoholtól és a kimerültségtől most mélyen aludt.
Tanner felkelt az ágyból, és lassan lement a lépcsőn. Céltalanul bolyongott a házban; a konyhában evett egy kis dinnyét, a hallban ismét megnézte a leveleket, a nappaliban átlapozott néhány magazint. Végül kiment a garázsba. Még mindig érezte -bár most már nagyon halványan - a gáz szagát, amit a felesége és gyermekei ellen használtak. Visszament a nappaliba, de elfelejtette eloltani a garázsban a villanyt.
Elnyomta az utolsó cigarettát, és újabb csomagot kezdett keresgélni: nem mintha azonnal rá akart volna gyújtani, csak biztos akart lenni abban, hogy van még otthon elég. A dolgozószobájában talált egy egész kartonnal. Amint kihúzta íróasztala fiókját, valami zajt hallott odakint.
Valaki kopogott a dolgozószoba ablakán, egy elemlámpa fénye látszott.
- Jenkins vagyok, Mr. Tanner - szólalt meg fojtott hangon. -Jöjjön a hátsó ajtóhoz.
Tanner megkönnyebbülve bólintott az ablak másik oldalán álló sötét figurának.
- Ez az ajtó fel volt feszítve - mondta Jenkins halkan, amint Tanner kinyitotta a konyhaajtót. - Nem tudjuk, hogyan történt.
- Én törtem be. Maga mit csinál ott kint?
- Megbizonyosodom, hogy nem lesz folytatása a ma délutánnak. Négyen vagyunk itt. Azon tűnődtünk, hogy ön mit csinál. A földszinten mindenütt égnek a lámpák. Még a garázsban is. Valami baj van? Felhívta valaki?
- On bizonyára tudná, ha felhívtak volna. Jenkins mosolygott, és belépett.
- Nekünk tudnunk kell, gondolom, ön is tudja. De bizonyos technikai hibák ellen azért nem vagyunk bebiztosítva.
- Én is azt hiszem. Kér egy csésze kávét?
- Csak akkor, ha a másik három embernek is készít. Nem hagyhatják el a posztjukat.
- Hát persze - Tanner vizet forralt. - Nescafe jó lesz?
- Nagyszerű, köszönöm - Jenkins megigazította a derekán lévő hatalmas pisztolytáskát, és leült a konyhaasztalhoz. Egy ideig Tannert figyelte, aztán körülnézett a szobában.
- Örülök, hogy odakint van. Nagyra értékelem, tényleg. Tudom, hogy ez a munkája, de akkor is...
- Nem csak a munkám. Nagyon aggódunk magukért.
- Örömmel hallom. Családja van?
- Nem, nincs, uram.
- Azt hittem, házasember.
- A társam, McDermott nős.
- Értem... Maguk már... Lássuk csak... legalább két éve teljesítenek itt szolgálatot, ugye?
- Hát körülbelül.
Tanner elfordult a tűzhelytől, és Jenkinsre nézett.
- Maga is közéjük tartozik?
- Tessék?
- Azt kérdeztem, hogy közülük való-e. Ma délután használta az Omega nevet. Ez azt jelenti, hogy ön Fassett emberei közé tartozik.
- Nekem csak megmondták, hogy mit mondjak önnek. Természetesen találkoztam Mr. Fassett-tel.
- De ön nem egy kisvárosi rendőr.
Jenkinsnek nem maradt ideje, hogy válaszoljon. Kint valaki felkiáltott. A konyhában lévő mindkét férfi ismerte ezt a hangot, Tanner Franciaországból, Jenkins Koreából, a Yalu folyó közeléből. A halál pillanatában kiáltanak így Jenkins az ajtóhoz ugrott és kirohant, Tanner a sarkában. A sötétből két másik férfi is felbukkant.
- Ez Ferguson volt. Ferguson! - éles hangon beszéltek, de nem kiabáltak. Jenkins körbefutotta a medencét, és a Tanner kertje mögötti erdőbe rohant. A főszerkesztő megbotlott, de azért igyekezett lépést tartani vele.
Egy megcsonkított test feküdt a fák között. A fejét vágták le... A szeme tágra nvitva, mintha felpeckelték volna a szemhéját.
-Ne jöjjön közelebb, Mr. Tanner! Maradjon ott! Ne nézze meg! Ne kiáltson! - Jenkins az ijedségtől halálra rémült szerkesztőt a vállánál fogva tartotta vissza, nem engedte a holttest közelébe. A két másik férfi pisztolyt rántott, és az erdőbe rohant.
Tanner lekuporodott a földre, rosszul volt, ennyire még soha életében nem volt megrémülve.
- Hallgasson rám! - suttogta Jenkins a reszkető férfi mellé térdelve. - Azt az embert nem ön helyett ölték meg. Semmi köze önhöz. Vannak bizonyos szabályok, bizonyos jelek, amelyekről tudjuk. Ezt az embert Fassett helyett ölték meg. Neki szól a figyelmeztetés.
A holttestet vászonba csomagolták, és ketten fölemelték, hogy elvigyék. Némán, ügyesen dolgoztak.
- A felesége még mindig alszik - mondta Fassett halkan. -Ez jó. A fia felkelt, és lejött a lépcsőn. McDermott mondta neki, hogy ön kávét készít az embereknek.
Tanner az úszómedence mellett a fűben ült, és megpróbálta megérteni az utóbbi óra eseményeit. Fassett és Jenkins mellette álltak.
- Az isten szerelmére! Hogyan történt? - A holttestet cipelő embereket nézte, és alig hallhatóan ejtette a szavakat. Fassett letérdelt mellé.
- Hátulról kapták el. -Hátulról?
- Valaki, aki jól ismeri az ön háza mögötti erdőt. - Fassett mélyen Tanner szemébe nézett, és a hírszerkesztő megértette a kimondatlan vádat.
- Az én hibám, ugye?
- Lehetséges. Jenkins elhagyta a posztját. A gyilkosság helyszíne mellett lett volna a helye... Ön miért volt lenn? Miért égtek a földszinten a villanyok?
- Nem tudtam aludni. Felkeltem.
- A garázsban is égett a lámpa.
- Én... én nem értem. Azt hiszem, a délutáni eseményekről gondolkoztam.
- Égve hagyta a garázsban a villanyt... Azt megértem, hogy valaki, aki ideges, felkel, lemegy, cigarettára gyújt, iszik valamit, ezt megértem. De azt nem, hogy valaki kimegy a garázsba, és égve hagyja a villanyt... El akart menni valahova, Mr. Tanner?
- Elmenni valahova?... Nem. Persze hogy nem. Hova mennék?
Fassett Jenkinsre nézett, aki Tanner arcát figyelte a házból kiszűrődő halvány fényben.
- Biztos ebben?
- Istenem... azt hitte, elfutok? És jött, hogy megállítson?
- Csendesebben, kérem. - Fassett felállt.
- Azt hiszi, hogy ezt tettem volna? Azt hiszi, hogy akár egy percre is elhagynám a családom?
- A családját is magával vihette volna - felelte Jenkins.
- Jézusom, hát ezért jött az ablakhoz! Ezért hagyta el a... -Tanner nem tudta befejezni a mondatot. Rosszul volt, és azt nézte, hogy hol tudna hányni. Felnézett a két ügynökre. - Jézusom!
- Lehetséges, hogy mindenképpen megtörtént volna -mondta Fassett nyugodtan. - Ez nem... nem volt része az eredeti tervnek. De meg kell értenie. Ön abnormálisan viselkedett. Nem volt normális, amit csinált. Figyelnie kell minden mozdulatát. Mindent, amit mond vagy cselekszik. Mindent! Tanner nagy nehezen, bizonytalanul felállt.
- Csak nem akarja folytatni? Azonnal le kell fújni az egészet.
- Lefújni? Az egyik emberünket épp most ölték meg! Ha én lefújom, maga meghal a családjával együtt.
Tanner észrevette a szomorúságot az ügynök tekintetében. Az ember ilyesvalakivel nem vitatkozik. Az igazat mondták.
- Ellenőrizte a többieket?
- Igen.
- Hol vannak?
- Cardone-ék otthon. Tremayne New Yorkban maradt. A felesége itt van.
- És Ostermanék?
- Erről majd később. Jobb lenne, ha bemenne a házba. Megerősítettük az őrséget.
- Nem! Azonnal válaszoljon! Mi van Ostermanékkal? Nincsenek Kaliforniában?
- Tudja jól, hogy nincsenek. Ma délután 4 óra 46-kor felhívta őket egy telefonfülkéből.
- Akkor hol vannak?
Fassett a főszerkesztőt nézte, és egyszerűen válaszolt.
- Valószínűleg más néven foglaltak szállást. Tudjuk, hogy New York körzetében vannak. Meg fogjuk találni őket.
- Akkor lehet, hogy Osterman tette.
- Lehetséges. Jobban tenné, ha bemenne. És ne aggódjon. Egy egész hadsereg vigyáz önre.
Tanner az erdő felé nézett, ahol Fassett emberét meggyilkolták. Egész testében megrázkódott. Iszonyúan hatott rá, hogy ilyen brutálisan gyilkoltak meg valakit a közelében.
Bólintott az ügynököknek, és elindult a ház felé.
Émelyítő ürességet érzett.
- Igaz, amit Tremayne-ról mondott? - kérdezte Jenkins halkan. - Hogy New Yorkban van?
- Igen. Jócskán beszívott, és végül a Biltmore Hotelben foglalt szobát.
- Ellenőrizte valaki a szobát ma este?
Fassett Tanner után nézett, aki eltűnt a házban. Aztán Jen-kinshez fordult.
- Korábban igen. Az emberünk jelentette, hogy valamivel éjfél után a szobájába ment - vagy inkább támolygott. Elküldtük avval, hogy reggel hétkor ismét álljon rá Tremayne-re. Mi nyugtalanítja?
- Még nem tudom biztosan. Világosabb lesz a helyzet, ha tisztázódik, hol van Cardone.
- Tisztáztuk. Otthon van.
- Feltételeztük, hogy otthon van, mert eddig semmi okunk nem volt arra, hogy másra gyanakodjunk.
- Jobb lenne, ha megmagyarázná.
- Cardone-éknek vacsoravendégeik voltak. Három házaspár. Együtt érkeztek egy New York-i rendszámú kocsiban. A megfigyelők szerint sietősen távoztak fél egykor... Azon tűnődöm, vajon nem ült-e be Cardone is abba az autóba. Sötét volt. Lehetséges, hogy ő is az autóban volt.
-Ellenőrizzük őket. Mindkettőjüket. A Biltmore Hotellel könnyű lesz a dolgunk. Cardone-t pedig megint fölhívja majd Da Vinci.
Tizennyolc perccel később a két ügynök egy autó első ülésén ült, a Tanner-háztól jó néhány száz yardnyira. Tisztán lehetett fogni a rádióadást.
- Jelentkezem, Mr. Fassett. A Da Vinci telefonhívással nem jutottunk semmire. Mrs. Cardone azt mondta, hogy a férje nem érezte jól magát, a vendégszobában alszik, és nem akarja zavarni. Aztán egyszerűen letette a teletont. A Biltmore Hotel jelentette, hogy senki nincs a 127-es szobában. Tremayne nem is aludt az ágyban.
-Köszönöm, New York - mondta Laurence Fassett, és kikapcsolta az adó-vevőt. Jenkinsre nézett. - El tudod képzelni, hogy egy olyan ember, mint Cardone, nem válaszol egy telefonhívásra reggel fél ötkor, főleg ha Da Vinci hívja?
- Nincs otthon.
- És Tremayne sincs a szállodában.

Tizenötödik fejezet
Csütörtök reggel 6 óra 40 perc
Fassett azt mondta, hogy csütörtökön otthon maradhat. Nem mintha érdekelte volna, hogy kap-e erre engedélyt: a világ minden kincséért sem ment volna el otthonról. Fassett azt is mondta, hogy reggel felhívja. Tisztázni akarta a Tanner család védelmének végső tervezetét.
A főszerkesztő khakiszínű nadrágot vett föl, a tornacipőjét és a sportingét a hóna alá kapta. Ránézett a konyhai órára: tíz perccel múlt fél hét. A gyerekek csak úgy másfél óra múlva kelnek föl. Szerencsés esetben Ali 9-ig vagy fél 10-ig is alszik.
Tanner azon töprengett, hány ember lehet odakinn. Fassett azt mondta, hogy legalább egy hadseregnyi, de mit tehet akár egy egész hadsereg, ha az Omega az ő halálát kívánja. És mit tett ez a hadsereg azért, hogy ma, hajnali fél négykor ne gyilkolják meg azt a férfit? Túl sok a lehetőség. Túl sok az alkalom. Fassettnak végre meg kell értenie. Túlságosan benne voltak már. Ha a lehetetlen igaznak bizonyul, ha Ostermanék, Cardone-ék és Tremayne-ék valóban az Omegához tartoznak, nem tudja majd egyszerűen üdvözölni őket a bejáratnál, mintha mi sem történt volna. Ez abszurdum!
A konyhaajtóhoz ment, és halkan kinyitotta. Az erdő felé megy, míg meg nem lát valakit. Találkoznia kell Fassett-tal.
- Jó reggelt! - Jenkins volt, karikás, kimerült szemmel. Az erdő szélén a földön ült. A házból, sőt, még a medencétől sem lehetett látni.
- Jó reggelt! Maga egyáltalán nem alszik?
- 8-kor felváltanak. Es ön? Kimerültnek látszik.
- Nézze! Találkozni akarok Fassett-tal. Találkoznom kell vele, mielőtt újabb terveket eszel ki.
A járőr a karórájára nézett.
- Úgy volt, hogy akkor hívja önt, ha már jelentettem, hogy felébredt. Nem hiszem, hogy számít ilyen korai ébredésre. Bár ez jó is lehet. Várjon egy kicsit! - Jenkins besétált néhány lábnyira az erdőbe, és egy vászonba csomagolt rádió adó-vevővel tért vissza. - Menjünk. Átmegyünk kocsival.
- Ő miért nem jöhet ide?
- Nyugodjon meg! Senki sem közelítheti meg a házát. Jöjjön csak! Látni fogja.
Jenkins a szíjánál fogva felvette a rádiós táskát, és körbevezette Tannert a ház körüli erdőben kialakított új ösvényen. Egymástól 30-40 lábnyi távolságra ülő, térdelő, hason fekvő alakok népesítették be az erdőt, elrejtőzve figyelték a házat. Amint Jenkins és Tanner közelebb ért hozzájuk, előrántották a fegyverüket. Jenkins átadta a rádiót a keleti szárnyon lévő járőrnek.
-Hívja föl Fassettet! Mondja meg neki, hogy elindultunk hozzá - mondta.
- Azt az ügynököt tegnap éjjel azért ölték meg, mert a gyilkos tudta, hogy felismerte őt. Azonosították az Omega egy tagját, es ez megengedhetetlen.
Fassett Tannert nézte, miközben kávéját kortyolgatta.
- Ez figyelmeztetés volt, de nincs kapcsolatban önnel.
- Ötvenyardnvira a házamtól, a családomtól gyilkolták meg. Minden kapcsolatban van velem.
- Figyeljen ide! Próbálja megérteni! Tételezzük föl, hogy önt ellenőrizték; emlékeztetem, hogy ön csak Tanner, az újságíró. Semmi több. Most köröznek, mint a héják, és egymást fárasztják. Egyik se tudja, hogy a másiknak van-e bűntársa, saját megfigyelője... A gyilkos - az Omega egyik csápja - a saját szakállára dolgozott. Beleütközött a mi ügynökünkbe, és nem volt más választása, mint hogy gyilkoljon. Nem ismerte őt, korábban sosem látta. Csak abban lehetett biztos, hogy bárki állította is oda ezt az embert, az nyugtalankodni kezd, ha nem kap tőle jelentést. Hogy aki felelős volt ezért az emberért, jön és megtalálja. A halála figyelmeztetés volt.
- Ebben nem lehet biztos.
- Nem amatőrökkel van dolgunk. A gyilkos tudta, hogy a holttestet még éjszaka eltávolítják. Már Washingtonban is mondtam önnek, hogy az Omega fanatikus. Egy lefejezett test ötvenyardnyira az ön házától, ...nos, ez olyanfajta hiba, ami a KGB-re vall. Ha egyáltalán az Omega hajtotta végre. Ha nem...
- Honnan tudja, hogy ők nem együtt dolgoznak? Ha Ostermanék, Cardone-ék, és Tremayne-ék mind benne vannak, együtt is kitervelhették.
- Lehetetlen. Mióta elkezdtük zaklatni őket, nem állnak kapcsolatban egymással. Mindegyiket elkábítottuk - külön-külön - ellentmondásos történetekkel, illogikus feltételezésekkel, féligazságokkal. Táviratokat kaptak Zürichből, telefonhívásokat Lisszabonból, zsákutcák végében idegenek üzeneteket adtak át nekik... Mindhárom házaspár sötétben tapogatózik. Egyik sem tudja, mit csinál a másik.
A motelablaknál ülő Cole nevű ügynök Fassettra nézett. Jól tudta, hogy Fassett nem lehet teljesen biztos ez utóbbi kijelentésében. Ostermanékat legalább 12 órája szem elől tévesztették. Három és fél órán át Tremayne-ék és Cardone-ék megfigyelése is szünetelt. És mégis, gondolta Cole, Fassettnak igaza volt, amikor így beszélt.
- Hol vannak Ostermanék? Múlt éjjel - azaz ma hajnalban -azt mondta, nem tudja, hol vannak.
- Megtaláltuk őket. Egy New York-i hotelban. így elég kétségessé vált, hogy Osterman a közelben lett volna az éjjel.
- De ez nem biztos.
- Azt mondtam, hogy kétséges. Nem azt, hogy kétségtelen.
- Arról azért meg van győződve, hogy közülük valaki?
- Úgy gondoljuk. Majdnem biztos, hogy a gyilkos férfi volt. Hatalmas erő kellett hozzá... Jobban ismerte az ön háza körüli terepet, mint mi. Tudnia kell, hogy hetek óta tanulmányozzuk.
- Az isten szerelmére! Akkor állítsa meg őket! Szálljon szembe velük! Ne hagyja, hogy így folyjanak tovább a dolgok!
- Melyiket? - kérdezte Fassett nyugodtan.
- Mindegyiket. Egy embert megöltek. Fassett letette a kávéscsészét.
- Ha azt tesszük, amit ön javasol, s ami őszintén szólva csábító ötlet - felhívom a figyelmét, hogy az én emberemet ölték meg -, nemcsak hogy elveszítjük az esélyt arra, hogy az Omegát leleplezhessük, de kockáztatjuk az ön családja biztonságát is, amihez nincs jogunk.
- Nem vállalhatunk ennél már nagyobb kockázatot, és ezt ön is jól tudja.
- Addig, amíg normálisan viselkedik, nincs veszélyben. Ha most közbelépünk, beismerjük, hogy a hétvége csapda. Ezt a csapdát az ön segítsége nélkül nem tudtuk volna fölállítani... S akkor aláírnánk a halálos ítéletét.
- Ezt nem értem.
- Akkor szavamat adom rá - mondta Fassett élesen. - Az Omegának kell eljönnie hozzánk. Nincs más megoldás!
Tanner várt. Óvatosan Fassettra nézett.
- Ez nem teljesen igaz, ugye? Amit ön mond az... azzal már elkéstek.
- Ön nagyon jó megfigyelő.
Fassett felvette a kávéscsészét, és az asztalhoz ment, ahol a kávéstermosz állt.
- Már csak egy nap van hátra. Legfeljebb kettő. Az Omega egy része addigra már felbomlik. Csak egy dologra van szükségünk. Hogy egyvalaki átálljon hozzánk.
- És egy dinamitrudacska a házamban pedig pokolra küld minket.
- Ilyesmi nem fordulhat elő. Semmi erőszak. Önök ellen semmi esetre. Egyszerűen szólva, ön nem fontos. Már nem. Ők már csak egymással fognak törődni.
- És mi a véleménye a tegnap délutánról?
- Kitaláltunk egy a rendőrségre tartozó történetet. Hogy rablás volt. Talán nehezen hihető, de mindenképpen rablás. Pont, ahogy a felesége elképzeli, ami történt, az történt. Nem kell semmit tagadnia.
- Tudni fogják, hogy ez hazugság. Le fognak leplezni. Fassett hidegen nézett fel a termoszról.
- Akkor viszont a kezünkben lesz az Omega, nem igaz? Tudni fogjuk, hogy melyikük a tagja.
- Mit kell majd tennem? Emeljem föl a telefont, és hívjam föl magát? Lehet, hogy nekik más ötletük támad...
- Attól kezdve, hogy holnap délután az első vendég megérkezik, a házában elhangzó minden szót hallani fogjuk. A délelőtt folyamán két televíziószerelő, két emberünk érkezik majd önhöz, hogy megjavítsa a két elrabolt tévékészüléket. Antennaszerelés közben az egész házban miniatűr mikrofonokat szerelnek be. Abban a pillanatban, hogy holnap megérkezik az első látogató, a mikrofonok működésbe lépnek.
- Azt próbálja bemesélni, hogy addig a mikrofonok nem működnek majd?
Cole közbeszólt.
- Nem, addig nem. Nem érdekel minket a magánélete, csak a biztonsága.
- Jobb, ha most hazamegy - mondta Fassett. - Jenkins majd kiteszi a kert végében. Mondja azt, hogy nem tudott aludni, és sétált egyet.
Fassett elfordult.
- Kapcsolatban maradunk. Az ön helyében pihennék, elmennék a klubba. Teniszezzen, ússzon! Szabaduljon meg a sötét gondolatoktól. Jobban fogja érezni magát.
Tanner hitetlenkedve nézte Fassett hátát. Elbocsátották, mint egy kevéssé tekintélyes alattvalót a nagypolitikai tanácskozás megkezdése előtt.
- Menjünk - mondta Cole és fölállt. - Kikísérem az autóhoz. - Útközben hozzátette: - Azt hiszem, jobb, ha tud róla: annak az embernek a halála tegnap éjjel jobban megnehezíti Fassett munkáját, mint gondolná. Az a gyilkosság neki szólt. Öt figyelmeztették.
A főszerkesztő Cole arcába nézett.
- Mit akar ezzel mondani?
- Az öreg szakmabeli rókák között vannak bizonyos egyezményes jelek, és ez is ilyen. Ön most már jelentéktelen... Fassett zseniális. Az erőket, melyeket mozgásba hozott, többé semmi sem állíthatja meg. Azok az emberek, akik az Omegát kitalálták, rájöttek, hogy mi történt. És kezdik belátni, hogy tehetetlenek. Tudatni akarták az ügy szellemi atyjával, hogy visszatérnek. Majd egyszer. A levágott fej mészárlást jelent, Mr. Tanner. Megölték a feleségét, most a három gyerekéért kell aggódnia. Tanner érezte, hogy kezd megint rosszul lenni.
- Miféle világban élnek maguk?
- Ugyanabban, amelyikben ön.

Tizenhatodik fejezet
Csütörtök délelőtt 10 óra 15 perc
Alice csütörtök délelőtt negyed 11-kor ébredt, és úgy érezte, hogy örökre ágyban kellene maradnia. Hallotta odalentről a gyerekek vitatkozását, és bár nem értette, hogy a férje mit mond, hallotta, amint türelmesen elsimítja a vitát. Arra gondolt, hogy férjének milyen jó érzéke van az apró kedvességekhez. Egyáltalán nem volt rossz érzés annyi év házasság után.
Lehet, hogy a férje nem volt olyan eleven és színpadias, mint Dick Tremayne, sem olyan befolyásos, mint Joe Cardone, sem olyan szellemes és éles eszű, mint Bernié Osterman, de a világ minden kincséért sem cserélt volna Ginnyvel, Bettyvel vagy Leilával. Még ha mindent elölről kellene kezdenie is, akkor is John Tannerre várna, vagy várna egy John Tannerre. Ő volt az igazi. Meg akart osztani a feleségével mindent, úgy érezte, nem tehet mást. A többiek közül senki nem tette ezt. Még Bernié sem, bár ő hasonlított leginkább Johnra. Leila szerint még Ber-nie-nek is voltak titkai.
Alice eleinte azt gondolta, hogy a férje azért avatja be minden dolgába, mert sajnálja őt. Merthogy, sajnálatra méltó volt, állapította meg magáról mindenfajta sajnálat nélkül. Mielőtt John Tannert megismerte volna, élete nagy részét azzal töltötte, hogy menedéket keresve hányódott ide-oda. Az apja, egy önjelölt világmegváltó, sosem tudott egy helyben megmaradni. Olyan volt, akár egy modern John Brown.
Az újságok gyakorta írták róla azt, hogy... holdkóros.
A Los Angeles-i rendőrség végül is végzett vele.
Emlékezett az újsághírre.
Los Angeles, 1945. február 10. fáson McCallt, akiről a hatóságok feltételezik, hogy a kommunisták bérence volt, ma lelőtték a rejtekhelyénél egy kanyonban. Amikor rajtaütöttek, fegyverhez hasonló tárgyat tartott a kezében. A Los Angeles-i rendőrség és az össz-szövetségi bűnügyi nyomozó szerv, az FBI ügynökei kiterjedt kutatás után derítették fel McCall tartózkodási helyét.
A Los Angeles-i rendőrség és az össz-szövetségi bünügvi nyomozó szerv ügynökei hogy, hogvnem, elfelejtették megállapítani, hogy Jason McCall fegyvere mindössze egy hajlított fémdarab volt, amit ő az „ekevasának" nevezett.
Istennek hála, a gyilkosság időpontjában Alice épp egy nagynénjénél volt Pasadenában. Az apja halálát követő vizsgálat során találkozott a fiatal újságíró-hallgatóval, John Tannerrel. A Los Angeles-i hatóságok azt akarták, hogy a vizsgálat nyilvános legven. Nem volt szükségük mártírra. Azt akarták bebizonyítani, hogy McCall halála semmiképpen sem volt gyilkosság.
Csakhogy persze az volt.
A fiatal újságíró, aki épp a háborúból tért haza, tudta ezt, és nem is csinált titkot belőle. És bár az általa írt cikk nem sokat segített a McCall családnak, közelebb került a szomorú és riadt lányhoz, aki később a felesége lett.
Alice abbahagyta a gondolkozást, és hasra fordult. Ez már mind a múlté. Ott volt, ahol lenni akart.
Jó néhány perccel később idegen férfihangok szűrődtek fel a hallból. Éppen fel akart ülni, amikor kinyílt az ajtó, és a férje jött be. Mosolyogva hajolt le hozzá, homlokon csókolta, de a megszokott mozdulatok ellenére valami feszültség érződött rajta.
- Ki van odalenn? - kérdezte a felesége.
- A tévészerelők. Megjavítják a készülékeket, de a kinti antennarendszer meghibásodott. Keresik a hibaforrást.
- Ami azt jelenti, hogy én keljek fel.
- Igen. Nem akarom, hogy ágyban lássanak. Két jó felépítésű, overallos férfi.
-Te is hordtál overallt, emlékszel? Utolsó éves korodban, amikor a benzinkútnál dolgoztál.
- És arra is emlékszem, hogy amikor hazamentem, nagyon könnyen le tudtam venni. Most pedig ki az ágyból!
Nagyon feszült, gondolta a felesége; megpróbál uralkodni a helyzeten és önmagán. John kijelentette, hogy bár csütörtökönként rengeteg a dolga, ezen a bizonyos csütörtökön mindenképpen itthon marad.
Magyarázata egyszerű volt. A tegnap délutáni események után, tekintet nélkül arra, hogy a rendőrségi vizsgálat folytatódik, nem hajlandó otthagyni a családját. Addig nem megy el, amíg nem tisztáznak mindent.
Tanner átvitte a családját a klubba, ahol Alival és a szomszéd házaspárral, Dorothy és Tom Scanlannal párost játszottak. Tom állítólag olyan gazdag volt, hogy tíz évben egyszer ha elment dolgozni.
Alice-t meglepte, hogy a férje mindenáron győzni akar. Megijedt, mikor John Tomot korholta egy elrontott szerva miatt, és megriadt, mikor a férje olyan erősen ütötte meg a labdát, hogy a labda alig valamivel Dorothy arca mellett repült el.
Megnyerték a meccset, s Scanlanék nem akartak még egyet játszani. így hát lementek az úszómedencéhez, John pedig sorra rendelte az italokat a pincértől. Késő délután megpillantotta McDermottot, és ragaszkodott ahhoz, hogy igyon velük egyet. McDermott azért jött a klubba, magyarázta John a feleségének, hogy figyelmeztesse az egyik klubtagot, az autója túl Tégóta áll az egyik városi parkolóban. Tanner pedig percenként berohant az épületbe telefonálni. Kihozhatott volna egy telefont az úszómedence szélére is, de nem akart. Azt mondta, hogy túl nagy a zűr a Woodward-stúdióbeli értekezleteken, és nem akar erről nyilvánosan beszélni. Alice persze nem hitte el. A férje sok mindenhez értett, és nagyon jó képessége volt arra, hogy még a legnagyobb nyomás alatt is higgadt, szinte hideg maradjon. És mégis, most közel állt ahhoz, hogy pánikba essen.
Este nyolckor visszatértek az Orchard Drive-ra. Miután Tanner ágyba parancsolta a gyerekeket, Alice fellázadt.
- Elegem van! - mondta határozottan. Karjánál fogva a nappaliba vonszolta a férjét. - Érthetetlenül cselekszel, drágám. Tudom, hogy mit éreztél. Én is azt éreztem, de nem harsogtam parancsokat egész nap. Csináld ezt, csináld azt. Te nem ilyen vagy.
Tanner Fassettre gondolt. Higgadtnak kell lennie. Normálisnak. Még Alival is.
-Sajnálom. Azt hiszem, most jön ki rajtam a feszültség. De igazad van. Bocsáss meg!
- Túl vagyunk rajta - mondta a felesége, bár valójában nem fogadta el ezt a gyors mentegetőzést. - Félelmetes volt, de most már minden rendben. Túl vagyunk rajta.
Krisztusom, gondolta Tanner. Ó istenem, bárcsak ilven egyszerű lenne!
- Túl vagyunk rajta, és bár gyerekesen viselkedtem, azt szeretném, ha a feleségem azt mondaná nekem, hogy szeret engem, aztán innánk néhány pohárral, és együtt lefeküdnénk. -Gyöngéden megcsókolta az asszony száját. - Asszonyom, a mai napon ez volt a legjobb ötletem.
- Nem kevés időbe telt, amíg kitaláltad - mosolygott rá a felesége. - Várnod kell rám néhány percet. Megígértem Janetnek, hogy mesét olvasok neki.
- Melyik mesét?
- A szépség és a szörnyeteget. Elmélkedj rajta. - Kiszabadította magát a férje karjaiból, megsimogatta az arcát. - Csak tíz-tizenöt perc.
Tanner utána nézett, ahogy kiment a hallba, aztán fel a lépcsőn. Túl sok mindenen ment már keresztül. És most még ez is. És most lássuk az Omegát.
Ránézett az órájára. Fél kilenc lesz tíz perc múlva, és Ali legalább tíz percig vagy akár húszig is odafönt lesz. Elhatározta, hogy felhívja Fassettet a motelben.
Többé nem adja meg magát Fassettnak. Nem nyel le több lekezelő utasítgatást, elege volt a prédikációkból. Véget ért a harmadik nap; három napja tart a zaklatás az Omegával kapcsolatos gyanú miatt. John Tanner most már tényeket akart. Úgy érezte, joga van hozzá.
Fassettet megriasztotta, idegessé tette, hogy a főszerkesztő precíz kérdéseket tesz fel.
- Nem hívhatom föl minden pillanatban, ha valaki átmegy az utcán.
- Válaszokat követelek! Holnap reggel kezdődik a hétvége. És ha azt akarja, hogy továbbcsináljam, meg kell mondania, mi történt eddig. Hol vannak most, hogyan viselkednek. Tudnom kell.
Néhány másodpercig csönd volt. Fassett visszafogott hangon szólalt meg:
-Rendben... Tremayne New York-ban maradt a múlt éjjel. Már mondtam önnek, emlékszik? A Biltmore Hotelben találkozott egy Townsend nevű emberrel. Townsend jól ismert zürichi tőzsdeügynök. Cardone a feleségével Philadelphiába ment ma délután. A felesége a családját látogatta meg a Chestnut Hillen, ő pedig elment Bala Cynwydbe, hogy találkozzon egy emberrel, akit a maffiában magas beosztású főemberként ismernek. Egy órával ezelőtt tértek vissza Saddle Valley-ba. Ostermanék a Plaza Hotelban vannak. Ma este Bronsonékkal vacsoráznak. Régi jó barátok. Ők is szerepelnek a főügyész veszélyes embereket tartalmazó listáján.
Fassett arra várt, hogy Tanner megszólaljon.
- És egyikük se találkozott a másikkal? Fel se hívták egymást? Nem készítettek semmiféle tervet? Az igazat akarom tudni!
- Ha beszéltek is, nem azokon a vonalakon, amelyeket mi ellenőrzünk, de utcai telefonfülkéből sem, mivel akkor legalább kettőnek azonos időben utcai telefonfülkében kellett volna lennie, mint ahogy nem voltak. Tudjuk, hogy nem találkoztak - ez egyszerű megfigyelés kérdése. Ha bármelyiküknek van valamiféle terve, az egyéni terv, és nem összehangolt... Erre számítunk, ahogy már mondtuk önnek. Ez minden.
- Nekem úgy tűnik, hogy semmi közük sincs hozzá. Egyiküknek sincs.
- Ez az. Mi is erre a következtetésre jutottunk.
- De nem az történt, amit vártak. Ön azt mondta, hogy pánikba fognak esni. Az Omegának mostanra pánikba kellett volna esnie.
- Szerintem pánikban vannak. Külön-külön. Meg vagyunk győződve róla.
- Ez meg mi az ördögöt jelent?
-Gondolkozzék. Az egyik házaspár hanyatt-homlok elrohan egy nagy hatalmú maffiózóhoz. A másik házaspár egy olyan férjjel és feleséggel találkozik, akik legalább olyan fanatikusak, mint bárki a szovjet vezetésben. Az ügyvéd pedig hirtelen felkeres egy embert, aki Zürichben nemzetközi értékpapírtolvajnak számít. Ez pánik. A KGB-nek rengeteg csápja van. Ők valamennyien a szakadék szélén állnak. A mi dolgunk mindössze annyi, hogy üljünk, és várjunk.
- Ami a holnapot illeti, az üldögélés és a várakozás nem lesz könnyű.
- Viselkedjen természetesen! Meglátja, egész könnyedén játssza majd mindkét szerepét. Ez mindig így van. Még ha csak félig játssza el őket, akkor sincs veszély. Most túlságosan el vannak egymással foglalva. Ne feledje, nem kell eltitkolnia, hogy mi történt tegnap délután. Csak beszéljen róla. Részletesen. Tegye, és mondja azt, ami természetes ilyen helyzetben.
- És gondolja, hogy hinni fognak nekem?
- Nincs más választásuk. Hát még mindig nem érti? Maga oknyomozó riporterként szerzett magának elismerést. Emlékeztessem arra, hogy a vizsgálat ott fejeződik be, ahol a tények egymásba illeszkednek? Ez a régi jó módszer.
- És én vagyok az ártatlan katalizátor?
- Jobb, ha elhiszi. Minél ártatlanabb, annál jobb.
Tanner cigarettára gyújtott. Képtelen volt tovább ellenkezni az állami hivatalnokkal. Túl józan volt a logikája. És Ali és a gyerekek biztonsága, sérthetetlensége, legszentebb jóléte ennek a jéghideg profinak a kezébe volt letéve.
- Rendben. Úgy fogadom majd őket a kapuban, mint rég nem látott testvéreimet.
- Ez az! És ha úgy érzi, reggel nyugodtan hívja föl őket telefonon, hogy megbizonyosodjék róla, átjönnek, kivéve persze Ostermanékat. Csak ahogy egyébként is tenné... És ne feledje:
mi a közelben vagyunk. A világ legnagyobb szervezete a legkifinomultabb eszközökkel dolgozik önért. A legkisebb fegyver sem juthat át az ön bejárati ajtaján.
- Ez igaz?
- Még azt is tudnánk, ha egy három hüvelyk hosszú tőr lenne valakinek a zsebében. Egy négy hüvelyk hosszú revolverrel hatvan másodpercen belül mindannyiukat kiszabadítjuk.
Tanner letette a telefont, és mélyet szippantott a cigarettájából. Amint elengedte a telefont, valami azt súgta neki, hogy el kellene rohannia innen, minél messzebbre.
Különös érzés kerítette hatalmába, a magány döbbenetes érzése. Aztán rájött, hogy mi is ez, és ettől még jobban megrémült. Egy Fassett nevű emberen múlott, hogy elveszíti-e az ép eszét. Teljesen a hatalmába került.

HARMADIK RÉSZ
A víkend

Tizenhetedik fejezet
A taxi megállt Tanner háza előtt. John kutyája, egy szálkás szőrű welsh-terrier, fel-alá rohangált a kocsifelhajtón, nem tudta eldönteni, hogy barátságosan vagy ellenségesen csaholjon-e. Azt várta, hogy valaki tudtára adja, kedves látogatókat kell-e üdvözölnie. Janet keresztülrohant a ház előtti füvön. A taxiajtó kinyílt: Ostermanék kiszálltak. Kezükben ajándékcsomagok. A sofőr egyetlen hatalmas bőröndöt vett ki az autóból.
Tanner a házból nézte őket: Bernié elegánsan szabott, Palm Beach zakót és világoskék nadrágot viselt, Leilán fehér kosztüm volt, a derekán aranylánc, a szoknya jóval a térde fölött végződött, és arca bal felét széles karimájú kalap takarta el. Igazi kaliforniai sikerembereknek néztek ki. És mégis, mintha valami mesterkéltség lenne Bernie-ben és Leilában: igaz, csak kilenc éve kerültek be az igazán pénzes körökbe.
Vagy a sikerük csak látszat? - tűnődött Tanner, amint a házaspár lehajolt, hogy megölelje a kislányát. Lehet, hogy hosszú évek óta egy olyan világban éltek, ahol a forgatókönyvek és forgatási tervek csak másodlagosak voltak, jó álcák, ahogy Fassett mondaná.
Tanner az órájára nézett. Öt óra múlt két perccel. Ostermanék korábban érkeztek - az eredeti tervhez képest. Lehet, hogy ez volt az első hibájuk. Vagy lehet, hogy azt várták, ő még nem lesz otthon. Mindig korábban hagyta ott a Woodward-stúdiót, ha Ostermanék jöttek, de nem mindig ért haza fél öt előtt. Leila világosan megírta, hogy a Los Angeles-i járat öt óra körül érkezik meg a Kennedy repülőtérre. Az, hogy egy repülő késik, érthető, normális. Az azonban, hogy egy járat a kitűzött időnél előbb érkezzék, elég valószínűtlen. Magyarázatot kell adniuk. Vagy egyáltalán nem törődnek vele?
- Johnny, az isten szerelmére, hallottam, hogy a kutya ugat. Bernié és Leila megérkeztek. Miért álldogálsz ott? - jött ki Ali a konyhából.
- Jaj, bocsánat... Csak azt akartam, hogy Janetnek legyen ideje üdvözölni őket.
- Hát menj ki eléjük, butuskám, én beállítom a sütőt.
A felesége visszament a konyhába, Tanner pedig elindult a bejárati ajtó felé. A rézkilincset bámulta, és úgy érezte magát, mint egy színész, aki első fellépésére készül egy nehéz szerepben. És nagyon bizonytalan - abszolút bizonytalan - abban, vajon hogyan fogadják.
Megnedvesítette az ajkát, és kezefejével végigsimította a homlokát. Határozottan lenyomta a kilincset, és gyorsan szélesre tárta az ajtót. A másik kezével kinyitotta az alumíniumrácsot, és kilépett.
Az Osterman-víkend elkezdődött.
- Üdvözlet az írástudóknak! - kiáltotta széles mosollyal. Mindig így üdvözölte őket; Bernié ezt roppant megtisztelőnek tartotta.
- Johnny!
- Szervusz, édesem!
Harmincyardnyira álltak tőle, és visszakiáltottak neki, széles mosollyal. John Tanner még harminc yardnyiról is látta, hogy a szemük nem mosolyog. Pillantásuk, ha rövid ideig is, de nyilvánvalóan az övét kutatta. Bernié egy pillanatra még mosolyogni is elfelejtett, mozdulatlanul állt.
Csak egy pillanatig tartott. És úgy tűnt, hogy valami hallgatólagos megegyezés van közöttük afelől, hogy nem kutatják a kimondatlan gondolatokat.
- Johnny, olyan fantasztikusan jó, hogy újra látlak - Leila a füvön át felé futott.
John Tanner viszonozta Leila ölelését, és azon vette észre magát, hogy jóval szenvedélyesebben öleli magához, mint ahogy azt színlelnie kéne. Tudta, hogy miért. Átesett az első próbán, az Osterman-hétvége nyitó percein. Kezdett rájönni, hogy Laurence Fassettnak, mindent összevetve mégiscsak igaza lehet. Talán tényleg végig tudja csinálni.
Tegye azt, amit egyébként is tenne; viselkedjen úgy, ahogy egyébként viselkedne. Ne gondoljon semmi másra.
- John, remekül nézel ki, egyszerűen remekül, öregem.
- Hol van Ali, édesem? - kérdezte Leila, és oldalra lépett, hogy Bemie hosszú, vékony karját Tanner köré fonhassa.
- Bent van, itt a hússütés ideje. Gyertek be! Majd én hozom a táskát... Nem, Janet édesem, nem tudod felemelni Bernié bácsi bőröndjét.
- Nem értem, miért ne tudná - nevetett Bernié. - Csak a Plaza törülközői vannak benne.
- A Plaza? - Tanner nem tudta megállni, hogy ne kérdezze meg. - Azt hittem, hogy csak most érkeztetek a repülővel.
Osterman rápillantott.
- Nem, nem, néhány nappal ezelőtt repültünk át. Majd elmondom.
Furcsa módon minden olyan volt, mint a régi szép időkben, és Tanner csodálkozva vette észre, hogy elfogadja ezt a tényt. Úgy érezte, megkönnyebbült, hogy személyesen találkoztak, és tudhatja, hogy az idő és a tér nem befolyásolja a barátságukat. Még mindig úgy érezte, hogy könnyedén beszélgethetnek. Folytathatják az anekdotázást, befejezhetik a hónapokkal ezelőtt elkezdett történeteket. És itt volt Bernié: a nyájas, megfontolt Bernié, aki halk, megsemmisítő, de sosem lekezelő megjegyzésekkel illeti a „pálmák övezte bazárt". Bernié kinevette önmagát éppúgy, mint azt a szakmai világot, amelyben élt. Hiszen az az ő világa volt.
Tanner emlékezett Fassett szavaira.
meglátja, egész könnyedén fog egyszerre két szerepet játszani. Mindig így van."
Fassettnak megint igaza volt... kint és bent: bent és kint.
Tannernak feltűnt, amint Bernie-t nézte, hogy Leila el-elkap-ja pillantását a férjéről, és őt nézi. Egyszer viszonozta pillantását; Leila hirtelen lesütötte a szemét, mint a kisgyerek, ha megdorgálják.
A dolgozószobában megszólalt a telefon. Erre a hangra Alice kivételével mindenki összerezzent. Volt egy készülék a kanapé mellett is, de John nem vett tudomást róla, és Ostermanék szeme láttára elindult a dolgozószoba felé.
- Majd ott fölveszem, biztos a stúdióból keresnek. Bement a dolgozószobába, és hallotta, hogy Leila és Ali tompított hangon beszélgetnek.
- Édesem, Johnny idegesnek látszik. Van valami baj? Bernié annyit beszél, nem hagy senkit szóhoz jutni.
- Ez semmi. Láttad volna tegnap.
Megint megszólalt a telefon: Tanner tudta, hogy nem lenne természetes, ha hagyná tovább csengeni. Ugyanakkor nagyon szerette volna hallani, hogyan reagálnak Ostermanék arra, amit Ali mesél a szerdai támadásról.
Kompromisszumhoz folyamodott. Felemelte a telefont, és félretette a hallgatót. Közben néhány másodpercig a másik szobában zajló beszélgetésre figyelt.
Valami nem hagyta nyugodni. Bernié és Leila túlságosan gyorsan reagáltak Ali szavaira, szinte elébevágtak. Még be sem fejezett egy mondatot, máris kérdéseket tettek föl. Bizonyára tudtak valamit.
- Halló, halló, halló, halló - a vonal másik végén lévő ideges hang gazdája Joe Cardone volt.
- Halló, Joe. Sajnálom, de leejtettem a telefont...
- Nem hallottam, hogy leesett.
- Nagyon puha és nagyon drága szőnyegek vannak nálunk.
- Hol, a dolgozószobádban, ahol parketta van?
- Ugyan, már, Joe!
- Ne haragudj... Rohadt meleg volt ma a város, az üzlet pedig pokoli rosszul megy.
- Na, ez már más. Ez már annak a vidám fickónak a hangja, akire várunk.
- Azt mondod, hogy már mindenki ott van?
- Nem. Csak Bernié és Leila.
- Korábban jöttek. Azt hittem, a gép ötkor érkezik.
- Már néhány napja átrepültek.
Cardone beszélni kezdett volna, de hirtelen megállt. Úgy tűnt, hogy nem kap levegőt.
-Furcsa, hogy nem hívtak föl. Úgy értem, nem kerestek meg. Téged megkerestek?
- Nem. Gondolom, valami üzleti ügyük volt.
- Hát biztos, de azt gondolná az ember... - Cardone ismét a mondat közepén állt meg. Tanner azon tűnődött, hogy ez a habozás neki szól-e: nem arról akarja-e meggyőzni Joe, hogy ő nem beszélt Bernie-vel.
- Bernié valószínűleg elmondja majd nekünk.
- Igen - mondta Cardone, de nem figyelt igazán. - Hát én csak azt akartam, hogy tudd: késni fogunk. Gyorsan lezuhanyozom; hamarosan ott leszünk.
Tanner letette a telefont, és csodálkozott, hogy milyen nyugodt. Az jutott eszébe, hogy ő irányította a beszélgetést. Cardone ideges ember volt, és nem hívta volna fel azért, mert késik. Különben sem volt késésben.
Cardone azért hívta föl, hogy megtudja, a többiek ott vannak-e már. Vagy hogy egyáltalán eljönnek-e.
Tanner visszament a nappaliba, és leült.
- Drágám, Ali épp most mesélte el. Milyen szörnyűség! Egyszerűen rémületes.
- Istenem, John! Milyen szörnyű eset! A rendőrség azt állítja, hogy rablás?
- A New York Times is megírta. Talán ez elég hivatalos.
- Én nem láttam semmit a Timesban - mondta Bernié határozottan.
- Csak néhány sor volt a vége felé. A helyi lapban részlete-ebben írnak rólunk a jövő héten.
- Még sosem hallottam ilyen rablásról! - mondta Leila. - Én a magam részéről nem hagynám ennyiben. Nem bizony!
Bernié ránézett.
- Nem tudom. Valójában elég furcsa. Nincs gyanúsított, senkinek nem lett baja.
- Azt nem értem, hogy miért nem hagytak minket egyszerűen a garázsban - fordult Ali a férjéhez. Ez olyan kérdés volt, amire a férje még nem adott kielégítő választ.
- A rendőrség megmondta, hogy miért? - kérdezte Bernié.
- Azt mondták, hogy a gáz nem volt túl erős. A tolvajok nem akarták, hogy Ali vagy a gyerekek bemenjenek, és meglássák őket. Igazi profik voltak.
- Rettenetes - mondta Leila. - És mit szóltak a gyerekek?
- Ray valóságos kis hős, persze - mondta Ali. - Janet meg még mindig nem érti pontosan, hogy mi történt.
- De hol van Ray? - Bernié a hallban lévő kis csomagra mutatott. - Remélem, hogy még nem nőtte ki a repülőmodelleket. Ez egy távirányítós fajta.
- Imádni fogja - mondta Ali. - Lent van az alagsorban, gondolom. John majd segít neki beindítani.
- Nem, kint van a fürdőmedencében - Tanner észrevette, milyen élesen szakította félbe és javította ki Alit. Bernié is ránézett. Még Ali is meglepődött a hirtelen kijelentéstől.
Nem is baj, gondolta Tanner. Csak tudják meg, hogy egy apa minden másodpercben figyeli, hogy mi történik az övéivel.
A kutya ugatni kezdett a ház előtt: egy autó hangját lehetett hallani a kocsifeljáróról. Alice az ablakhoz ment.
- Dick és Ginny jött. Ray pedig nincs a fürdőmedencében -tette hozzá Johnra mosolyogva. - A ház előtt van, és üdvözli a vendégeket.
- Biztos meghallotta az autót - mondta Leila szórakozottan. Tanner azon tűnődött, hogy miért tette ezt a megjegyzést:
úgy tűnt, mintha védeni akarná őt. Odament a bejárati ajtóhoz, és kinyitotta.
- Gyere be fiam, itt vannak a barátaid.
A fiú lázba jött, amikor meglátta Ostermanékat. Ostermanék sosem érkeztek üres kézzel.
- Hello, Leila néni, Bernié bácsi! - a tizenkét éves Raymond Tanner Leila karjaiba sétált, majd férfiasan, bár szégyenlősen kezet rázott Bernie-vel.
- Hoztunk neked valamit - Bernié átment a hallba és áthozta a csomagot. - Remélem, tetszeni fog.
- Nagyon szépen köszönöm. - A fiú átvette az ajándékot, és átment az ebédlőbe, hogy kicsomagolja.
Virginia Tremayne maga volt a hűvös érzékiség, amint belépett. Színes csíkos, férfiinget viselt, és nagyon szűk kötött szoknyát, mely testének minden mozdulatát kihangsúlyozta. Voltak nők Saddle Valley-ben, akik kritizálták Ginny öltözködését, de azok most nem voltak jelen. Ginny barátok közt volt.
- Mondtam Dicknek, hogy hívtad szerdán telefonon -mondta Tannernak. - De mondta, hogy nem tudtad elérni. Szegény báránykám egy tárgyalóteremben rekedt, valami szömyű vállalkozóval Cincinnattiból, vagy Clevelandból, vagy honnét... Leila, drágám, Bernié, szerelmem!
Ginny megpuszilta Tanner arcát, és ellejtett mellette.
Richard Tremayne lépett be. Tannert nézte, és amit látott, nyilvánvaló elégedettséggel töltötte el.
Tanner megérezte, hogy nézik, és túl hirtelen fordította el a fejét. Tremayne-nak nem volt elég ideje, hogy elkapja a pillantását. A főszerkesztő észrevette, hogy az ügyvéd úgy nézi őt, mint az orvos a beteg Iázlapját.
Egy másodpercre mindkét férfi ösztönösen érzékelte a feszültséget. Aztán a feszültség elmúlt, elsősorban Ostermanék-nak köszönhetően. Egyikük sem merte tovább feszíteni a húrt.
- Szervusz, John, sajnálom, hogy nem kaptam meg az üzenetedet. Ginny említette, hogy valami jogi ügy.
- Azt hittem, hogy olvastál róla.
- Miről, az isten szerelmére?
- A New York-i újságok nem sokat írtak rólunk, de majd olvashatod a hétfői lapban. Híresek leszünk.
- Mi az ördögről beszélsz?
- Szerdán kiraboltak minket. Kiraboltak, elrabolták a gyerekeinket, kloroformmal kábították el őket, és csak a jóisten tudja, hogy mit még.
- Viccelsz?!
- Egy fenét viccel. - Osterman sétált be a hallba. - Hogy vagy, Dick?
- Bernié, hogy vagy, pajtás? - a két férfi kezet rázott, de Tremayne továbbra is John Tannerra figyelt.
- Hallottad, hogy mit mondott? Hallottad ezt? Az isten szerelmére, mi történt? Kedd óta a városban voltam. Arra se volt időm, hogy hazamenjek.
-Mindent elmondunk neked, de inkább később. Előbb igyunk valamit.
Tanner gyorsan arrébb ment. Nem tudta nem észrevenni, hogyan reagált Tremayne. Az ügyvéd nemcsak meglepődött attól, amit hallott, hanem meg is rémült. Olyannyira, hogy-szükségét érezte közölni: kedd óta távol volt.
Tanner elkészítette az italokat Tremayne-éknak, aztán kiment a konyhába, és kinézett az ablakon a fürdőmedencén túlra. Az erdő szélét figyelte. Bár senkit sem látott, tudta, hogy ott vannak az emberek. Távcsövekkel, rádiókkal, kis hangosbeszélőkkel, melyek felerősítik a házban történő beszélgetést.
- Hé, John, én nem vicceltem. - Tremayne sétált be a konyhába. - Isten látja a lelkem, nem tudtam semmiről. Úgy értem, nem tudtam a szerdáról. Hogy a pokolba! Miért nem hívtál föl?
- Megpróbáltalak. Még a Long Island-i számot is felhívtam. Azt hiszem Oyster Bay volt.
- A fenébe is! Erted, hogy gondolom? Te vagy Ali elmondhattátok volna Ginnynek. Tudod, hogy otthagytam volna a tanácskozást.
- Már túl vagyunk rajta. Itt az italod. - Tremayne az ajkához emelte a poharat. A társaság akármelyik tagját az asztal alá tudta inni.
- Nem hagyhatod ennyiben! Tulajdonképpen miért hívtál? Tanner - elég ostobán - nem volt felkészülve erre a kérdésre.
- Nekem... Nekem valahogy nem tetszett, ahogy a rendőrség kezelte ezt a kérdést.
- A rendőrség? Az a hájfejű MacAuliff?
- Még sosem találkoztam MacAuliff kapitánnyal.
- Nem tettél neki vallomást?
- Igen... igen, tettem, de Jenkinsnek és McDermottnak.
- Hol volt maga az öreg csendbiztos?
- Nem tudom. Nem volt ott.
- Rendben. Mac nem volt ott. Azt mondod, hogy Jenkins és McDermott vette kézbe az ügyet. Ali azt mondta, hogy ők találtak rátok.
- Igen. Emiatt kaptam fel a vizet.
- Hogyhogy?
- Egyszerűen nem tetszett, ahogy az ügyet kezelik. Legalábbis akkor. Most már lecsillapodtam. Akkor nagyon begőzöltem, azért próbáltalak utolérni.
- Mire gondoltál? Rendőri mulasztás? Megnyirbált jogok? Micsoda?
- Nem tudom, Dick, csak pánikba estem. Ez minden. Ha pánikba esel, ügyvédhez fordulsz.
- Én nem. Én inni szoktam. - Tremayne Tanner szemébe nézett. Tanner pislogni kezdett, mint egy kisfiú, aki farkasszemet néz valakivel, és elveszíti a játékot.
- Túl vagyunk rajta. Menjünk be.
- Lehet, hogy vissza kellene térnünk erre. Ebben a te ügyedben valami nem tiszta nekem.
Tanner megvonta a vállát, tudta, hogy Dick valójában semmire sem akar visszatérni. Az ügyvéd megriadt, és a félelem megbénította szakmai ösztönét, amely azt sugallja, hogy próbálja meg kideríteni, mi történt. Amint kisétált a konyhából, Tanner érezte, hogy Tremayne bizonyos szempontból igazat mondott a szerda délutánról. Ő maga tényleg nem volt itt.
De vajon ismeri azt, aki itt volt?
Hat óra volt, de Cardone-ék még mindig nem érkeztek meg. Senki nem kérdezte, hogy miért; ez az egy óra gyorsan eltelt, és ha valaki tényleg kíváncsi is lett volna, jól titkolta. Tíz perc múlva Tanner meglátott egy autót, mely lassan haladt a háza felé. Egy Saddle Valley-i taxi volt, a napsugarak vakítóan verődtek vissza az autó fényes felületéről. A kocsi hátsó ablakában egy pillanatra feltűnt Joe Cardone arca. Joe meg akart győződni arról, hogy a többi vendég megérkezett. Vagy talán arról, hogy még ott vannak.
Negyvenöt perc múlva Cardone-ék Cadillacje megérkezett a kocsifeljáróra. Amikor beléptek, azonnal látszott, hogy Joe már elég sokat ivott. Azért volt nyilvánvaló, mert Joe általában nem ivott, valójában nem szerette az alkoholt, a hangja pedig most néhány fokkal hangosabb volt, mint kellett volna.
- Bernié! Leila! Legyetek üdvözölve a Keleti Alapítvány központjában!
Betty Cardone, a begyes, kövérkés anglikán Betty kellőképpen rájátszott férje lelkesedésére, és mind a négyen összeölelkeztek.
- Betty! Ragyogóan nézel ki - mondta Leila. - Joe, istenem, Joe, hogy lehet valaki ennyire egészséges... Bernié tornatermet is épített magának, és mégis, nézzétek, mi jutott nekem!
- Ne bántsd az én Bernie-met - mondta Joe, átkarolva Osterman vállát.
- Te mondd meg neki, Joe - Bernié Bettvhez lépett, és a gyerekekről kezdett érdeklődni.
Tanner a konyha felé indult, a hallban összefutott Alival. Felesége épp egy tál előételt hozott be.
- Minden kész van. Ehetünk, amikor akarunk, úgyhogy leülök egy kicsit... Töltsél nekem valamit, drágám!
- Persze. Joe és Betty megérkezett Ali nevetett.
- Már észrevettem. Mi van veled, drágám, olyan furcsa vagy.
- Semmi, semmi. Csak arra gondoltam, hogy fel kellene hívnom a stúdiót.
Ali a férjét nézte.
- Kérlek! Mindenki megérkezett. A legjobb barátaink. Szórakozzunk! Felejtsük el a szerdát, kérlek, Johnny!
Tanner áthajolt a tálca fölött, és megcsókolta a feleségét.
- Túldramatizálod a helyzetet - mondta, emlékezve Fassett intelmeire. - Tényleg fel kell hívnom a stúdiót.
A konyhában Tanner ismét az ablakhoz lépett. Alig múlt hét óra, és a nap éppen lehanyatlott az erdő magas fái mögött. Árnyékok vetődtek az úszómedence mögötti gyepre. Fassett emberei pedig ott vannak az árnyékok mögött.
Ez volt a fontos.
Ahogy Ali mondta, ott voltak már mindnyájan, a legjobb barátok.
Ali a megszokott sikert aratta a currys hússal és a tucatnyi különféle körettel. A feleségek feltették a szokásos kérdéseket, és Ali - mint általában - most is bizonyíthatta, hogy ért a konyhaművészethez. A férfiak szokás szerint a különböző baseballcsapatok érdemeit vetették össze, Bernié pedig újabb részleteket mesélt a hollywoodi televíziózás humoros vagy különleges munkamódszereiről.
Mialatt az asszonyok leszedték az asztalt, Tremayne megragadta az alkalmat, hogy a rablás részleteiről faggassa Tannert.
- Mi a csuda történt itt szerdán? Ne kertelj, én nem veszem be ezt a betöréses-rablásos történetet.
- Miért nem? - kérdezte Tanner.
- Mert nincs semmi értelme.
- Senki nem használ gázt - tette hozzá Cardone. - Gumibotot, azt használnak, be is kötik az áldozat szemét. Vagy golyót repítenek a fejébe, talán. De nem használnak gázt!
- Talán ez a modern módszer. Még mindig jobb, ha ártalmatlan gázt használnak, mint ha gumibotot.
- Johnny! - Osterman lehalkította a hangját, és az ebédlő felé nézett. Betty jött ki a konyhából, és mosolyogva szedegette le a tányérokat. Osterman visszamosolygott rá. - Dolgozol olyasmin, amivel ellenségeket szerezhetsz?
- Azt hiszem, valahogy mindig szerzek ellenségeket.
- Olyasmire gondolok, mint a San Diegó-i ügy.
Joe Cardone figyelmesen nézte Ostermant, és azon tűnődött, hogy vajon kifejti-e, amit gondol. A San Diegó-i ügy a maffiával volt kapcsolatos.
- Ilyesmiről nem tudok. A munkatársaim több dologban is vájkálnak, de nem ilyesmiben. Legalábbis nem hiszem. A legjobb embereim szabadon dolgozhatnak... Gondolod, hogy van valami köze a munkámnak ahhoz, ami szerdán történt?
- Neked ez nem jutott eszedbe? - kérdezte Tremayne.
- Fenét jutott eszembe. Hivatásos újságíró vagyok. Miért, te aggódsz, ha valami sötét ügyet veszel kézbe?
- Néha igen.
- Olvastam a múlt vasárnapi showműsorodról - ült le Cardone Tremayne mellé a kanapéra. - Ralph Ashtonnak magas helyeken vannak barátai.
- Ez őrültség.
- Nem feltétlenül - Cardone-nak majdnem beletörött a nyelve a „feltétlenül" szóba.
- Ismerem. Bosszúálló fajta.
- De nem ment el az esze - vágott közbe Osterman. - Nem, nem ilyesmiről van szó.
- Miért lenne ez bármi egyáltalán? Bármi, csak nem rablás. -Tanner cigarettára gyújtott, és megpróbálta alaposan szemügyre venni a három férfi arcát.
- Mert az istenfáját, nem természetes, ahogy téged kiraboltak - tört ki Cardone.
- Ja vagy úgy - Tremayne a mellette ülő Cardone-ra nézett. Te rablásszakértő vagy?
- Semmivel sem inkább, mint például ön, jogtanácsos úr -válaszolta Joe.

Tizennyolcadik fejezet
Ali úgy érezte, hogy volt valami természetellenes abban, ahogy ez a hétvége elkezdődött. Valahogy hangosabban beszéltek, jelentőségteljesebben nevettek.
Amikor Bernié és Leila megérkeztek, a társaság hozzálátott, hogy nyugodtan sorra vegye mindannyiuk családi ügyeit. Az első néhány órában mindig a gyerekeikről vagy az előmenetelükről társalogtak. Tanner ezt el is nevezte Osterman jelenségnek. Bernié és Leila a legjobbat hozta ki belőlük. Arra késztette őket, hogy beszélgessenek, tényleg beszélgessenek egymással.
Most azonban senki nem hozott fel egyetlen fontos személyes élményt sem, senki nem beszélt az egyéni életük legújabb fontos eseményeiről - kivéve persze azt a szörnyű szerda délutánt.
Ali rájött, hogy gondolatban még mindig a férjével foglalkozik - azon töpreng, miért maradt itthon, miért olyan rosszkedvű, miért viselkedik olyan kiszámíthatatlanul szerda délután óta. Bár lehet, hogy a többiekről is csak képzelődik.
A többi feleség már visszatért a férjéhez; Alice az asztalt szedte le. A gyerekek már ágyban voltak. Egyáltalán nem volt arra kíváncsi, amit Bettv és Cinnv n cselédekről beszélgetnek.
Ő is megengedhette volna magának, hogy cselédet fogadjon. Volt annyi pénzük. De ő nem akart lányt a háznál.
Az apjának voltak cselédei. „Tanítványokként" emlegette őket. „Tanítványok", akik söprögettek és felszolgáltak...
Anyja „lányoknak" hívta őket.
Ali abbahagyta az emlékezést, és azon tűnődött, vajon nem ivott-e túl sokat. Kinyitotta a csapot, és hideg vízzel megmosta az arcát. Joe Cardone lépett be a konyhába.
- A főnök azt mondta, hogy töltsek magamnak, ha inni akarok. Ne mondd, hogy hol van, ismerem a járást.
- Tölts magadnak, Joe! Mindent megtalálsz?
- Hát persze! A csodálatos gint, a szépséges tonikot... Hé, mi a baj, sírtál?
- Dehogy sírtam, csak megmostam az arcomat.
- Az arcod még tiszta víz.
- Ha megmosom, nedves lesz.
Joe letette a tonikosüveget, és közelebb lépett.
- Valami baj van veled és Johnnyval?... Ez a szerda délután... Jó, tudom, őrült rablás volt. johnny mondta... De ha valami más lett volna, elmondanád nekem, ugye? Ha például cápák környékeznék. Nem titkolnád el előlem, ugye?
- Cápák?
- Hitelező cápák. Vannak klienseim a Standard Mutualnél. Még egy kis részesedésem is van ott. Ismerem a társaságot... Te és Johnny nagyon jól éltek, de a hatvanezer dollár adólevonás után már nem olyan sok.
Alice Tanner visszatartotta a lélegzetét.
- John nagyon jól keres.
-Ez relatív. Véleményem szerint John elakadt középen. Nem tud feljebb lépni, de nem is akarná otthagyni a kiskirály-ságát, hogy kipróbáljon valami jobbat. Ez a kettőtök dolga, de szeretném, ha megmondanád neki a kedvemért... a barátja vagyok, a jó barátja. És feddhetetlen vagyok, abszolút tiszta. Ha alamire szüksége lenne, mondd meg neki, hogy hívjon föl, rendben?
- Nagyon meghatottál, Joe, tényleg. De nem hiszem, hogy szükség lenne rá. Tényleg nem hiszem.
- De ugye, megmondod neki?
- Mondd meg neki te! Johnnal kötöttünk egy hallgatólagos egyezményt. Soha többé nem beszélünk a fizetéséről. Őszintén szólva azért, mert veled értek egyet.
- Akkor lehetnek problémáid.
- Ne légy igazságtalan. Azok a dolgok, amelyek problémát jelenthetnek neked, nekünk nem feltétlenül azok.
- Remélem, hogy igazad van. Ezt is mondd meg neki. - Cardone sietve visszatért a bárpulthoz, és felemelte a poharát. Mielőtt Ali megszólalhatott volna, az ajtón át kisétált a nappaliba.
Joe megpróbált közölni vele valamit, és ő nem értette.
- Senki sem kért föl téged vagy a sajtó bármely más munkatársát arra, hogy ti legyetek az igazság tévedhetetlen bajnokai. Elegem van ebből. Ezt kell nyelnem nap mint nap. - Tremayne a kandalló előtt állt, mindenki látta, hogy dühös.
- Nem vagyunk tévedhetetlenek. Persze hogy nem - válaszolta Tanner. - De a bíróságnak nincs joga megakadályozni minket abban, hogy a lehető legobjektívabb információkhoz jussunk.
-Ha ez az információ a kliens vagy az ellenfele számára hátrányos, akkor nincs jogod arra, hogy nyilvánosságra hozd. Ha csakugyan igaz, majd elhangzik a bíróságon. Várjatok, amíg ítéletet hoznak.
- Ez lehetetlen, és ezt te is tudod.
Tremayne szünetet tartott, keserűen elmosolyodott, és felsóhajtott.
- Tudom. Reálisan nézve nincs megoldás.
- Biztos, hogy találni akarsz valamiféle megoldást? - kérdez te Tanner.
- Természetesen.
- Miért? Mindenképpen te jutsz előnyös helyzetbe. Ha megnyered a pert, nagyszerű. Ha elveszíted, kijelented, hogy a bíróságot befolyásolta az elfogult sajtó. Fellebbezel.
- A fellebbezéssel nagyon ritkán lehet nyerni - mondta Bernard Osterman, aki a kanapé előtt a padlón ült.
- Ezt még én is tudom. Nyilvánosságra hozzák ugyan, de nagyon ritka az ilyen eset.
- A fellebbezés pénzbe kerül - tette hozzá Tremayne, és megrántotta a vállát. - És általában időpocsékolás. Különösen, ha egy vállalat fellebbez.
- Ha pedig túl forró a helyzet, kényszeríteni kell a sajtót, hogy fogja vissza a hangját. Egyszerű. - Joe kiitta a poharát, és Tannerra szegezte tekintetét.
- Korántsem - mondta Leila, a kanapéval szembeni karosszékben ülve. - Ki határozza meg, mit jelent az, hogy „visszafogja magát"? Ez az, amire Dick gondol. Nincs világosan meghatározva.
- Kockáztatva azt, hogy megbántom a férjemet, Isten bocsássa meg - mondta nevetve Virginia -, úgy vélem, hogy a közvélemény tájékoztatása legalább olyan fontos, mint hogy a bíróság elfogulatlan legyen. Talán ez a kettő még összefüggésben is van egymással. Én a te pártodon vagyok, John.
- Megítélés kérdése - felelte a férje. - Mi a különbség egy tényszerű meg egy „preparált" információ közt?
- Az ember igaza - mondta Betty kapásból. A férjét figyelte, aki túl sokat ivott.
-Kinek az igaza? Melyik igazság?... Tételezzünk föl egy helyzetet John és énközöttem. Tegyük föl, hogy én hat hónapja dolgozom egy komplikált vállalategyesítésen. Mint etikus ügyvéd olyan emberek ügyét vállalom el, akikben hiszek. Ha több vállalat egyesül, több ezer munkahelyet mentünk meg, a csőd szélén álló cégek hirtelen erőre kapnak. De akad néhány ember, akiket saját alkalmatlanságuk miatt sérelem ér, és elkezdenek kiabálni, hogy változtassák meg a bírói határozatot. Tételezzük föl, hogy eljutnak Johnhoz, és elkezdik kiabálni, hogy sérelem érte őket. Mivel úgy tűnik - hangsúlyozom, hogy csak úgy tűnik -, hogy ők húzták a rövidebbet, azt követelik, hogy egy perc műsoridőt adj nekik, csak egy percet, de ezt az egész ország látja. Ettől a pillanattól kezdve előítélettel viseltetnek az ügyem iránt. És nekem ne mondja senki, hogy a bíróságot nem befolyásolja a tömegtájékoztató eszközök nyomása! Egy percről van szó, hat hónapos munkával szemben.
- Gondolod, hogy ezt megengedném? Gondolod, hogy ezt bárki közülünk megengedné?
- Neked híranyagra van szükséged. Mindig szükséged van híranyagra. Van, amikor nem is érted, mi történik - Tremayne egyre hangosabban beszélt.
Virginia fölállt.
- A mi Johnunk sosem tenne ilyet, drágám. Én iszom még egy csésze kávét.
- Máris hozom - mondta Alice felemelkedve a kanapéról. Eddig Tremayne-t figyelte, és megriasztotta a férfi indulata.
- Ne butáskodj - felelte Ginny, és elindult a hall felé.
- Én még innék valamit. - Cardone magasra emelte a poharát, hátha valaki elveszi, és hoz neki inni.
- Hát persze, Joe - vette el Tanner a poharat. - Gin tonikkal.
- Igen, eddig is ezt ittam.
- Kissé túl sokat is - tette hozzá a felesége.
Tanner kiment a konyhába, és hozzálátott, hogy elkészítse Cardone italát. Ginny a tűzhelynél állt.
- John.
- Tessék.
-Gyönyörű éjszaka van. Miért nem úszunk egyet mind annyian?
- Hát persze, jó ötlet. Megjáratom a szűrőt, csak előbb beviszem ezt Joe-nak.
Tanner visszatért a nappaliba, éppen idejében ahhoz, hogy meghallja a Tangerine első ütemeit. Ali tette fel a Tegnap slágerei című lemezt. Mindenki jókedvűen, nevetgélve ismerte fel a számokat.
- Tessék, Joe. Tölthetek még valakinek?
Szinte kórusban mondták, hogy nem, köszönjük. Betty állt, és kipirult arccal nézett Dick Tremayne-re. Tannernek úgy tűnt, veszekedtek. Ali a lemezjátszó mellett Bernie-nek mutatta a lemezborító hátlapját, Leila Osterman pedig Cardone-nal szemben ült, és nézte, ahogy az a gintonikot kortyolja. Mintha zavarná, hogy a férfi túl gyorsan iszik.
- Ginnyvel megtisztítjuk egy kicsit a medence vizét. Úszunk egyet, jó? Mindenkinek van itt fürdőruhája, de ha mégse lenne, több tucat tartalék darabot találtok a garázsban.
Dick Tannerra nézett. Furcsán néz rám, gondolta a főszerkesztő.
- Ne magyarázz sokat Ginnynek arról az átkozott medencéről. Nem adom be a derekam. Szó se lehet úszómedencéről.
- És miért nem? - kérdezte Cardone.
- Túl sok gyerek van a közelben.
- Építs kerítést - mondta Joe némi megvetéssel.
Tanner elindult a konyha és a hátsó ajtó felé. Még hallotta hogy a társaság hirtelen nevetésben tör ki, de ez nem olyasfajtí nevetés volt, mintha jól éreznék magukat. Erőltetett volt, és valahogy kegyetlen.
Lehet, hogy Fassettnak igaza volt? Lehet, hogy az Omega mozgolódik? Lehet, hogy az ellenséges érzések hamarosan felszínre törnek?
Kiment a medence széléhez, a szűrőberendezés házához.
- Ginny?
- Itt vagyok Ali paradicsompalántáinál. Kidőlt egy karó, és nem tudom visszatenni rá a paradicsom indáját.
- Oké. - Tanner megfordult, és odament Ginnyhez.
- Melyik az? Nem látom.
- Ez az - mondta Ginny, és rámutatott.
Tanner letérdelt, és meglátta a karót. Nem magától dőlt ki: valaki kettétörte.
- Az egyik gyerek szaladhatott itt át - kihúzta a karó végét a földből, és óvatosan a földre helyezte az indát. - Holnap majd megcsinálom.
Felállt. Ginny egész közel állt hozzá, és karját a férfi karjára tette. Tanner rájött, hogy a házból nem láthatják őket.
- Én törtem el - mondta Ginny.
- Miért?
- Beszélni akartam veled, négyszemközt.
Ginny kigombolta a felső gombokat a blúzán. Tanner látta keblének hullámzását. Azon tűnődött, részeg-e Ginny. De Ginny sosem volt részeg, vagy ha az volt is, nem látszott rajta.
- Miről akarsz beszélgetni?
- Először is Dickről. Bocsánatot kérek helyette. Tudod, ha rossz kedve van, goromba... durva.
- Durva volt? Rosszkedvű? Észre sem vettem.
- Dehogynem vetted észre! Figyeltelek.
- Tévedtél.
- Nem hiszem.
- Gyere, intézzük el a medencét!
- Várj egy kicsit! - Ginny lágyan nevetett. - Ugye, nem ijesztettelek meg?
- A barátaim nem ijesztenek meg - mondta Tanner mosolyogva.
- Sok mindent tudunk egymásról.
Tanner egész közelről látta most Ginny arcát, a szemét, a száját, amint kissé összeszorítja ajkait. Azon tűnődött, vajon eljött-e az a pillanat, amikor a hihetetlent leleplezik előtte. Ha igen, segíteni fog kimondani Ginnynek.
- Úgy vélem, mindig azt hisszük, hogy ismerjük a barátainkat. Néha azon tűnődöm, hogy valójában ismerjük-e.
- Én nagyon vonzódom... fizikailag nagyon vonzódom hozzád. Tudtad?
- Nem. Nem tudtam - mondta Tanner meglepetten.
- Ne törődj vele. A világ minden kincséért sem bántanám meg Alit. Nem hiszem, hogy a fizikai vonzalom szükségszerűen elkötelezettséget jelent.
- Mindenkinek vannak álmai.
- Kitérsz előlem.
- Hát persze!
- Mondtam neked, hogy nem zavarnám a köreidet.
- Én is csak ember vagyok. Megsérülnének.
- Én is ember vagyok. Megcsókolhatlak? Legalább egy csókot megérdemlek.
Ginny a riadt Tanner nyaka köré fonta a karját, ajkait a férfi szájára szorította. Tanner érezte, Ginny mindent megtesz azért, hogy izgalomba hozza. Sehogy sem értette. Ha komolyan gondolja, akkor sincs hely, ahol befejezhetik a dolgot.
Aztán megértette. A nő csak vágyat akart ébreszteni benne. Azt hitte, sikerrel járt.
- Jaj, Johnny! Jaj, istenem, Johnny!
- Jól van Ginny, jól van. Ne... - Talán tényleg részeg, gondolta Tanner. Holnap majd bánni fogja.
- Majd később beszélünk.
Ginny elfordította a fejét. Ajkai a férfi arcát súrolták. -Hát persze, beszélni fogunk később... Johnny... Ki az a Blackstone?
- Blackstone?
-Kérlek! Tudnom kell. Semmi sem változik majd, megígérem. Ki az a Blackstone?
Tanner megfogta az asszony vállát, és arra kényszerítette, hogy az arcába nézzen.
Ginny sírt.
- Nem ismerek semmiféle Blackstone-t.
- Ne tedd ezt velem - suttogta. - Az isten szerelmére! Ne tedd ezt velem! Mondd meg Blackstone-nak, hogy hagyja abba!
- Dick küldött ki ide?
- Megölne, ha megtudná - mondta a nő halkan.
- Tisztázzuk a helyzetet. Te felajánlod...
- Mindent, amit akarsz. Csak hagyd őt békén... A férjem jó ember. Egy nagyon-nagyon tisztességes ember. Régóta jó barátod. Kérlek, ne bántsd őt! És mondd meg Blackstone-nak, hogy hagyja abba!
Ginny berohant a garázsba.
Be akart menni az asszony után, hogy megvigasztalja, de az Omegára gondolt, s ez visszatartotta. Azon töprengett, hogy Ginny, aki képes volt felajánlkozni, akár egy kurva, vajon képes-e más, jóval veszélyesebb dolgokra is.
De Ginny nem volt kurva. Igaz, hogy könnyelmű volt, sőt, néha még humoros, ártatlan módon provokatív is, de se Tan-nernak, se bárki másnak nem jutott eszébe, hogy Ginny Dicken kívül bárki mással is megosztaná az ágyát. Nem volt az a fajta.
Hacsak nem az Omega kurvája.
A házból ismét erőltetett nevetés hallatszott. Tanner az Ama-pola klarinétfutamait hallotta. Letérdelt a medencéhez, és kivette a hőmérőt a vízből.
Hirtelen megérezte, hogy nincs egyedül. Néhány lábnyira tőle Leila Osterman állt a füvön. Vagy halkan jött ki a házból, vagy ő merült el annyira a gondolataiban, hogy nem hallotta meg a konyhaajtó csapódását és a lépteket.
-Szia! Megijesztettél.
- Azt hittem, hogy Ginny segít neked.
- Igen... de leöntötte a szoknyáját a szűrőberendezés vegyszerével... Nézd csak, 28 fokos a víz. Joe azt fogja mondani, hogy túl meleg.
- Ha meg tud szólalni.
- Értem, mire gondolsz - mondta Tanner, és mosolyogva fölállt. - Joe nem szokott inni.
- De most megpróbál.
- Leila, miért érkeztetek pár nappal korábban?
- Hát még nem mondta el? - Leila habozott, látszott rajta, hogy jobban szeretné, ha nem neki kellene megmagyaráznia.
- Nem. Gondolhatod.
- Hát, csak körülnézni. Tárgyalásai voltak, ebédek.
- Mit keres?
- Új produkciókat. Ismered Bernie-t, hogyan hullámzik a hangulata. Sosem felejti el, hogy a New York Times egyszer izgalmasnak... vagy ígéretesnek tartotta. Már nem is emlékszem pontosan a kifejezésre. Sajnos, nagyon kifinomulttá vált az ízlése.
- Nem bírlak követni.
- Szeretne elindítani egy új klasszikus sorozatot: olyasmit, mint valamikor az Omnibusz volt. Sokat beszélnek arról, hogy magasabb beosztásba kerül.
- Tényleg? Nem is hallottam.
- Igen, mert te a hírekkel foglalkozol. Nem a szórakoztató programokkal.
Tanner elővett egy doboz cigarettát, és megkínálta Leilát. Ahogy tüzet adott neki, nyugtalanságot, feszültséget fedezett föl a nő tekintetében.
- Bernié több vasat tart a tűzben. Veled együtt sok pénzt szerzett a cégeteknek. Nem lesz semmi baj vele: pokolian meggyőző tud lenni.
- Félek tőle, hogy ez esetben nem elég a meggyőzés - mondta Leila. - Talán ha a nem profitérdekelt kultúrából akarsz százalékot kapni... Nem, itt befolyásra van szükség, akkorára, hogy a pénzemberek meggondolják magukat. - Leila nagyot szívott a cigarettájából, s közben kerülte Tanner tekintetét.
- Sikerülhet neki?
- Lehet, hogy képes rá. A nyugati párton az írók között Bernié szavának van a legnagyobb súlya. Nyomást tud kifejteni, ahogy mondják... még New Yorkban is... Hidd el nekem!
Tanner úgy érezte, hogy nincs kedve beszélgetni. Túlságosan fájt. Leila majdnem elmondta neki, gondolta. Épp hogy nem nyilatkoztatta ki az Omega hatalmát. Persze hogy azt csinálja Bernié, amit akar. Bernié tökéletesen értette, hogyan vegye rá az embereket arra, gondolják meg magukat, változtassák meg az elhatározásukat. Vagy talán az Omega tette ezt, amelynek ő csak egy része? Közéjük tartozna?
- Igen - mondta halkan. - Elhiszem. Bernié nagy ember. Egy pillanatig némán álltak, aztán Leila megszólalt.
- Elégedett vagy? - kérdezte élesen.
- Micsoda?
- Azt kérdeztem, hogy elégedett vagy-e. Azok után, hogy kikérdeztél, mint egy rendőrkopó. Ha akarod, megadom a listát, hogy kikkel találkozott. Ami pedig engem illet: fodrász, áruházi eladó, boltos - biztos vagyok benne, igazolják majd, hogy valóban ott jártam.
- Mi a csudáról beszélsz?
- Nagyon is jól tudod. Ha még nem vetted volna észre, ez nem valami kellemes összejövetel. Mindannyian úgy viselkedünk, mintha sosem találkoztunk volna, és mintha nem igazán szeretnénk az új ismerősöket.
- Én erről igazán nem tehetek. Lehet, hogy inkább önmagatokban kellene keresni a hibát.
- Miért? - Leila hátrább lépett. Tanner úgy látta, hogy az asszony meghökkent, de nem bízott saját ítéletében.
- Miért nekünk kellene? Mi ez az egész, John?
- Te kérdezed tőlem?
- Szent isten, hát te vagy a nyomában, vagy nem? Te vagy Bernié nyomában.
- Nem vagyok én senki nyomában. Nem én. -Hallgass ide, John! Bernié az életét áldozná érted. Te ezt nem tudod?
Leila Osterman a földre dobta a cigarettáját, és elment.
Tanner éppen be akarta vinni a klórral teli vödröt a garázsba, amikor Ali és Bernié Osterman kijöttek. Egy ideig azon gondolkozott, hogy talán Leila mondott valamit. Persze, biztos nem. A felesége és Bernié csak azt akarták megtudni, hogy hol van az ásványvíz, és meg akarták mondani neki, hogy mindenki veszi a fürdőruháját.
Tremayne a konyhaajtóban állt, kezében pohárral, és hármójukat nézte, amint beszélgetnek. Tanner idegesnek, feszültnek látta őt.
Kiment a garázsba, és a garázsban lévő WC melletti sarokba tette a műanyag vödröt. Ez volt a leghidegebb hely. A konyhaajtó nyitva volt, és Tremayne lement a lépcsőn.
- Van egy perced a számomra?
- Hát persze.
Tremayne oldalra fordult, és átcsúszott a Triumph mellett.
- Még nem láttam, hogy ezt vezetted volna.
- Gyűlölöm! Valóságos kínszenvedés beszállni és kiszállni.
- Nagydarab fickó vagy.
- Az autó kicsi.
- Én... Azt akartam mondani, hogy sajnálom, hogy az előbb szemétkedtem. Nem akartam összeveszni veled. Néhány héttel ezelőtt egy bizonyos ügyben megégettem magam egy riporterrel a Wall Streel Journaltól. El tudod képzelni? A Journal! A cégem elhatározta, hogy leállítja az üzletet miatta.
- Ha a sajtó azt ír, amit akar, csakugyan veszélyben van a bírói pártatlanság. Helytálló volt az okfejtésed. Nem vettem személyeskedésnek.
Tremayne nekdőlt a Triumphnak. Óvatosan beszélt.
- Néhány órával ezelőtt Bernié megkérdezte tőled - a múlt szerda apropóján -, hogy valami a San Diegó-ihoz hasonló történeten dolgozol-e. Nem sokat tudok erről a dologról azon kívül, hogy még ma is célozgatnak rá az újságok...
- Eltúlozták a jelentőségéhez képest. A tengerparti kisajátításokról, elbocsátássorozatról volt szó. Az iparosodással egyidős probléma, gondolom.
- Ne légy már ilyen szerény!
- Nem vagyok. Pokoli sok munka volt vele, és majdnem megkaptam a Pulitzer-díjat. Az egész karrierem ott kezdődött.
-Rendben... nagyszerű. Jól van... Jó, akkor most abbahagyom a játszadozást. Szaglászol valami után, ami érint engem?
- Tudtommal nem... Ugyanezt mondtam Bernie-nek is: a stábom, körülbelül hetven ember, önállóan foglalkozik a hírek beszerzésével. Nem számoltatom be őket naponta.
- Azt akarod bemesélni, hogy nem tudod, mit csinálnak?
- Azért azt nem! - nevetett fel Tanner. - Én ellenőrzöm a kiadásokat, és semmit sem szellőztethetnek meg a beleegyezésem nélkül.
Tremayne ellökte magát a Triumphtól.
-Rendben van, térjünk a tárgyra... Negyedórával ezelőtt Ginny bejött és sírt. Tizenhat éve élek együtt ezzel a lánnyal. Ismerem őt... Sírt. Veled volt kint, és sírva jött be. Tudni akarom, hogy miért.
- Nem tudom megmondani.
-Azt hiszem, jobb lenne, ha megpróbálnád... Neheztelsz rám amiatt, mert sokat keresek, ugye?
- Ez nem igaz.
- Dehogynem. Azt hiszed, Ali nem beszélt nekem a hátad mögött? Most pedig szellemesen és fölényesen azt mondod, hogy semmit sem szellőztetnek meg a beleegyezésed nélkül. Ezt mondtad a feleségemnek is? Vagy tőle tudjam meg a részleteket? Egy feleség nem lehet tanú! Védelmezel minket? Mit akarsz tulajdonképpen?
- Állítsd le magad! Valami olyan rohadt dologba keveredtél, hogy üldözési mániád lett tőle? Elmondod?
- Semmibe sem keveredtem. De miért sírt a feleségem?
- Talán őt magát kérdezd meg.
Tremayne elfordult tőle, és John Tanner látta, hogy az ügyvéd egész testében remeg, miközben végighúzza a kezét a kis sportkocsi motorházán.
- Régóta ismerjük egymást: de te sosem értettél meg engem... Ne ítélj meg senkit anélkül, hogy megértenéd azt, akit megítélsz.
Tehát ez az, gondolta Tanner. Tremayne bevallotta. Tagja az Omegának.
Aztán Tremayne megint beszélni kezdett, és Tanner következtetése dugába dőlt. Megfordult, arcán patetikus kifejezéssel.
- Lehet, hogy nem vagyok kifogástalan, jól tudom. De a törvények szerint élek. Ez a rendszer. Lehet, hogy nem mindig tetszik, de tiszteletben tartom ezt a rendszert.
Tanner azon tűnődött, hogy vajon Fassett emberei a garázsban is elhelyeztek-e lehallgatókészüléket. Vajon hallgatják-e ezeket a fájdalmasan csengő, nagyon is igaznak tűnő szavakat? Nézte az előtte álló, összetört embert.
- Menjünk a konyhába. Szükséged van egy italra. Nekem is.

Tizenkilencedik fejezet
Alice megnyomta az ablakpárkány alatti kapcsolót, hogy a zenét a verandán is lehessen hallani. Mindannyian kinn voltak az úszómedencénél. Végül a férje és Dick Tremayne is felálltak a konyhaasztaltól: már legalább húsz perce ültek ott, és Ali azon tűnődött, milyen különös, hogy alig beszélnek.
- Üdvözlégy, gyönyörűséges hölgy - ez Joe hangja volt, és Alice érezte, hogy feszültté válik tőle. Joe kilépett a hallból: fürdőnadrágban volt. A teste valahogy csúnya volt: a körülötte lévő tárgyak eltörpültek mellette.
- Elfogyott a jegetek, telefonáltam, hogy hozzanak.
- Ilyen későn?
- így egyszerűbb, mintha valamelyikünk elmenne érte.
- Kit hívtál föl?
- Rudyt az italboltból.
- Az zárva van.
Cardone közelebb ment Alihoz, kissé támolyogva.
- Otthon hívtam föl: még nem volt ágyban... Néha kisebb szívességeket tesz nekem. Mondtam neki, hogy hagyjon néhány jéggel teli zsákot a bejárat előtt, és írja az én számlámra.
- Semmi szükség erre. Mármint ami a számlát illeti.
- Sok kicsi sokra megy.
- Kérlek! - Alice a kanapé felé indult. Más oka nem volt erre, csak hogy megszabaduljon Cardone ginszagú leheletétől. A férfi követte.
- Meggondoltad, amit mondtam?
- Nagyon nagylelkű vagy, de nincs szükségünk segítségre.
- John mondta ezt?
- Ezt mondaná.
- Szóval nem beszéltél vele. -Nem.
Cardone szelíden megfogta a kezét. Az asszony ösztönösen megpróbálta visszahúzni, de a férfi erősen szorította, nem ellenségesen, inkább melegen: mindenesetre nem engedte el.
- Lehet, hogy kissé részeg vagyok, de azt akarom, hogy komolyan vegyél... Szerencsés ember vagyok, nem volt nehéz dolgom... Őszintén szólva, még egy kicsit bűnösnek is érzem magam, ha érted, mire gondolok. Csodálom Johnnyt. Nagyra-becsülöm, mert hozzájárul valamihez... Én nem adok semmit, csak elveszek. Nem sértek meg senkit, de elveszek. Jobban érezném magam, ha hagynád, hogy adjak valamit... A változatosság kedvéért.
Elengedte a kezét, és mivel Ali nem várta ezt, a keze visszapattant a derekára. Egy pillanatra megriadt. Zavarban volt.
- Miért ilyen heves ez a szándék, hogy adjál nekünk valamit? Hogy jutott eszedbe?
Cardone lehuppant a kanapé karfájára.
- Az ember hall dolgokat. Szóbeszédeket, talán pletykákat.
- Rólunk? Rólunk és a pénzről?
- Ilyesmi.
- Nos, hát ez nem igaz. Egyszerűen nem igaz.
- Akkor fogalmazzunk máshogy. Három évvel ezelőtt, Dick os Ginny, Bernié és Leila eljöttek velünk síelni Gstaadba, de ti nem akartatok jönni. így volt?
Alice pislogott, és megpróbálta követni Joe logikáját.
- Igen, emlékszem. Azt gondoltuk, hogy inkább a gyerekeket visszük el Nassauba.
- Mostanában Johnt mégis nagyon érdekli Svájc. Ugye, így van? - Joe teste kissé megingott.
- Erről nem tudok. Erről nem beszélt nekem.
- És ha nem Svájc, hát Olaszország. Talán Szicília érdekli. Nagyon érdekes hely.
- Egyszerűen nem értelek.
Cardone felállt a kanapé karfájáról, és megtámaszkodott.
-Te meg én hasonlítunk egymásra, igaz? Arra gondolok, hogy a dolgokat nem tálcán kaptuk... Kiérdemeltük saját átkozott szabályaink szerint.
- Azt hiszem, ez sértés.
-Sajnálom, nem akarlak megsérteni... Csak őszinte akarok lenni, és az őszinteség ott kezdődik, ahol... ahonnan jössz.
- Részeg vagy.
- Persze hogy részeg vagyok. Részeg vagyok és ideges. Ez a legrosszabb kombináció... Beszélj Johnnal! Mondd meg neki, hogy találkozni akarok vele holnap vagy holnapután! Mondd meg neki, hogy nem kell aggódnia Svájc vagy Olaszország miatt, rendben? Mondd meg neki, mindegy, hogy miért, de én tiszta vagyok, és szeretem azokat az embereket, akik adnak valamit, és nem bántanak senkit... Hogy fizetni fogok.
Cardone Alihoz lépett, és megragadta a bal kezét. Szelíden, de határozottan, behunyt szemmel az ajkaihoz emelte, és belecsókolt a tenyerébe. Ali már látott ilyenfajta csókot: gyerekkorában látta, hogy az apja fanatikus hívei ugyanezt teszik. Aztán Joe megfordult, és a hall felé támolygott.
Hirtelen az ablak mögött egy fényes villanás vonta magára Alice figyelmét, arra fordította a fejét. Megdermedt attól, amit látott. Kint a füvön, alig hatlábnyira az ablaküvegtől ott állt Betty Cardone fehér fürdőruhában, a medence felől jövő kékeszöld fényben.
Betty látta, hogy mi történt Alice és a férje között. Látszott a szemén. Joe felesége Alit nézte az ablaküvegen keresztül, tekintete kegyetlen volt.
A fiatal Sinatra öblös hangja betöltötte a meleg nyáréjszakát, amint a négy házaspár az úszómedence körül ült. Külön-külön - John Tannemek úgy tűnt, hogy még véletlenségből sem egyszerre - az egyik vagy a másik belecsusszant a vízbe, és lustán oda-vissza tempózott.
Az asszonyok az iskoláról és a gyerekekről beszélgettek, míg a férfiak a medence túlsó oldalán kevésbé halkan a piacról, a politikáról és a kifürkészhetetlen gazdaságról.
Tanner Joe közelében, az ugródeszka végénél ült. Sosem látta még ilyen részegnek, és nem szívesen nézte. Ha a medence körül ülők mindegyike az Omega tagja, akkor Joe a leggyengébb láncszem. Ő törik össze a leggyorsabban.
Itt-ott kisebb viták lángoltak fel, de hamar el is ültek. Joe egyszer túl hangosan talált beszélni, mire Betty halkan, de időben rászólt.
- Férjuram, te részeg vagy. Légy óvatos!
- Joe-nak kutya baja, Betty - mondta Bernié, miközben Cardone térdét csapkodta. - Rohadt meleg volt New Yorkban, mi?
- Te is voltál ma New Yorkban, Bernié - válaszolta Ginny Tremayne, és kinyújtotta a lábát a medence szélén. - Tényleg olyan rohadt meleg volt?
- Rohadt meleg, szívem - szólt át Dick a víz fölött.
Tanner Látta, hogy Osterman és Tremayne többször összenéz. Ez a szavak nélküli véleménycsere Cardone-ra vonatkozott, de nem akarták, hogy Tanner megértse, vagy hogy egyáltalán észrevegye.
Aztán Dick felállt, és azt kérdezte, kinek tölthet. Csak Joe válaszolta, hogy neki.
- Majd én hozok - mondta Tanner.
- Egy fenét - válaszolta Dick. - Te csak foglalkozz a társasággal. Különben is fel akarom hívni a gyereket. Meghagytuk neki, hogy egy órára legyen otthon. Mindjárt egy óra. Muszáj vigyázni rájuk mostanában.
- Gonosz apa vagy - mondta Leila.
- Amennyiben még nem vagyok nagyapa. - Tremayne átment a füvön a konyhaajtó felé.
Néhány pillanatig csönd volt, aztán a nők folytatták a könnyed csevegést, Bernié pedig a medence széléről beleereszkedett a vízbe.
Joe Cardone és Tanner nem beszéltek egymással.
Néhány perc múlva Dick kijött a konyhából, két pohárral.
- Hé, Ginny! Peg ki volt borulva, hogy felébresztettem. Mi a véleményed erről?
- Biztos megunta a fiúját.
Tremayne Cardone-hoz lépett, és átadta a poharat.
- Tessék, te hátvéd.
-Átkozott jó középhátvéd voltam, a Yale-kupán bohócot csináltam a te átkozott Levi Jacksonodból.
- Az biztos. De én beszéltem vele. Azt mondta, hogy piszok könnyű volt téged leszerelni. Csak azt kellett kiáltani, hogy „paradicsomszósz", és te kifutottál a partvonalra.
-Nahát, ez isteni. Halálra fárasztottam azt a fekete gazembert.
- Ö is szépen beszél rólad - mondta Bernié a medence széléről mosolyogva.
- Én meg szépen beszélek rólad, Bemie, és a nagy Dickről 1-itt. - Cardone támolyogva lábra állt. - Szépen beszélek mindannyiótokról.
- Hé, Joe!... - Tanner felállt az ugródeszkáról.
- Ugyan, Joe! Ülj csak le! - parancsolta Betty. - El fogsz esni.
- Da Vinci.
Ez csak egy név volt, de Cardone hangosan kiabálta. Aztán megint ugyanezt kiabálta.
- Da Vinci... - Éles olasz akcentussal ejtette ki.
- Mit jelentsen ez? - kérdezte Tremayne.
- Te mondd meg nekem! - üvöltötte Cardone a medence körül uralkodó feszült csendben.
- Ez Volond - mondta Leila.
- Hullarészeg, ha nem haragszotok meg a kifejezésért - tette hozzá Ginny.
- Mivel nem tudjuk - legalábbis én nem tudom - megmondani neked, hogy ki az a Da Vinci, talán te megmagyarázhatod - mondta könnyedén Bemie.
- Hagyd abba! Hagyd már abba! - Cardone ökölbe szorította a kezét. Osterman kimászott a vízből, és Joe-hoz ment. Hanyagul lóbálta a karját.
- Nyugodj meg, Joe! Kérlek... nyugodj meg!
- Zürkhhhhh! - Joe Cardone üvöltése mérföldekre is elhallatszik, gondolta Tanner. Tehát megtörtént. Ő mondta ki.
- Mire gondolsz, Joe? - Tremayne Cardone felé lépett, hogy leállítsa.
- Zürich, ezt gondolom.
- Az egy svájci város. Mi a ménkű volna? - Osterman megállt Cardone-nal szemben. Nem akart megkegyelmezni neki. -Mondd ki, amit gondolsz!
- Ne - fogta meg Tremayne Osterman vállát.
- Ne szólj hozzám! - üvöltötte Cardone. - Te vagy az, aki...
- Hagyjátok abba! Mindannyian hagyjátok abba! - Betty a medence végén, a betonon állt.
Tanner sosem hitte volna, hogy ennyi erő rejlik Cardone feleségében.
De így történt.
A három ember szétugrott, mint három szétkergetett kutya. Az asszonyok Bettyre néztek. Leila és Ginny elmentek, Ali pedig bizonytalanul állt, nem értette a helyzetet.
Betty most már a megszokott hangján folytatta.
-Gyerekesen viselkedtek mindannyian, és látom, ideje, hogy Joe hazamenjen.
- Én... én azt hiszem, hogy ihatnánk egy János-áldást, Betty -mondta Tanner. - Mi a véleményetek? »
-Joe-nak valami könnyebbet adj - válaszolta Betty mosolyogva.
- Csakis - hagyta rá Bernié.
- Hozom az italokat - Tanner elindult a bejárat felé. - Mindenki kér?
- Várj egy kicsit, Johnny! - szólt Cardone széles vigyorral. -Én voltam a rossz fiú, hadd segítsek! Úgyis ki kell mennem.
Tanner Cardone előtt ment be a konyhába.
Zavart volt és riadt. Amikor Joe kiabálni kezdett, azt remélte, túl lesznek az egészen. Zürich volt a kulcsszó, amely előidézhette volna az összeomlást. És mégsem történt meg.
Helyette épp az ellenkezője történt.
Megfékezték az eseményeket, ráadásul az a személy, akitől legkevésbé várta: Betty Cardone.
Hirtelen a háta mögött valaki eldőlt. Tremayne állt az ajtóban, Cardone-t nézte, aki a földön feküdt.
- Nahát, a princetoni izomkolosszus kidőlt... Tegyük a kocsimba! Ma este én vezetek.
Kidőlt? Tanner nem hitte el. Az igaz, hogy Cardone részeg volt. De távol állt az összeeséstől.

Huszadik fejezet
A három férfi gyorsan felöltözött, kitámogatták a dülöngélő, félig öntudatlan Cardone-t Tremayne kocsijához, és beültették az első ülésre. Betty és Ginny hátul ültek. Tanner egyfolytában Joe arcát kutatta, főleg a szemét nézte, vajon nemcsak színleli-e az egészet. De semmit sem fedezett fel. Mégis van valami hamisság a dologban, gondolta; túl sok precizitás volt Cardone eltúlzott mozdulataiban. Talán csak próbára akarja tenni a többieket.
Vagy az egyre növekvő feszültség miatt képtelen volt objektívan figyelni?
- A fene egye meg! - kiáltotta Tremayne. - Bent felejtettem a zakómat.
- Majd reggel elviszem a klubba - mondta John. - Tizenegyre beszéltük meg.
- Nem, jobb, ha kihozom, jegyzetek vannak a zsebében; lehet, hogy szükségem lesz rájuk... Várjál meg itt, Bernié, egy perc múlva itt vagyok.
Dick beszaladt, felkapta a zakót a hallban lévő székről. Leila Ostermanra nézett, aki a nappaliban lévő nagy asztalt törölte risztára.
- Ha sikerül eltüntetnem a poharak nyomát, lehet, hogy Tan-neréknak marad még bútoruk - mondta az asszony.
- Hol van Ali?
- A konyhában - Leila tovább dörgölte az asztal tetejét. Tremayne belépett a konyhába, Alice éppen a mosogatógépet rakta tele.
- Ali?
- Jaj... Dick! Joe jól van?
- Joe kitűnően van... Hol van John?
- Hát nincs kint veletek?
- Én itt bent vagyok.
- Késő van; túl fáradt vagyok ahhoz, hogy viccelj.
- Egyáltalán nem vagyok vicces kedvemben... Mi mindig jó barátok voltunk, Ali. Te és Johnny sokat jelentetek nekem, nekem és Ginnynek.
- Mi is ugyanígy érzünk, jól tudod.
- Azt hittem, hogy tudom. Én tényleg el is hittem. Hallgass ide... - Tremayne kipirult, nagyokat nyelt, és a szemhéja rángatózni kezdett. - Ne ítélkezz! Ne hagyd, hogy John... olyan döntéseket hozzon a szerkesztőségben, amelyek sértenek másokat, méghozzá anélkül, hogy értené, miért teszik, amit tesznek.
- Nem értem, hogy miről...
- Ez nagyon fontos - szakította félbe Tremayne. - Meg kell próbálnia megérteni őket. Ez olyan hiba, amit én sosem követek el a bíróságon. Én mindig megpróbálom megérteni az embereket.
Alice rájött, hogy Tremayne fenyegetőzik.
- Azt javaslom, ha mondani akarsz valamit, azt Johnnak mondd meg.
- Megtettem, de nem válaszolt. Ezért mondom neked... Ne feledd, Ali! Senki nem teljesen az, aminek látszik. Csak némelyikünk talpraesettebb. Emlékezz erre!
Tremayne megfordult, és elment; egy perccel később Ali hallotta, bogy a bejárati ajtó becsukódik. Amint az üres előszobát nézte, észrevette, hogy még valaki van a közelben. Halk lépteket hallott. Valaki átment az ebédlőn a kamrába úgy, hogy ő nem láthatta. Lassan, halkan a boltívhez ment. Amint befordult a keskeny pici helyiségbe, meglátta Leilát, amint mozdulatlanul a falnak dől, és maga elé bámul.
Leila kihallgatta a konyhai beszélgetést. Elakadt a lélegzete, amint meglátta Alit, aztán nevetni kezdett, de nem jókedvűen. Tudta, hogy rajtakapták.
-Egy másik törlőruháért jöttem. - Felmutatta a törlőrongyot, és szó nélkül visszament az ebédlőbe.
Alice a kamra közepén állt, és érezte, hogy valami szörnyű dolog történik mindannyiukkal. Valami, ami mindannyiuk életét érintette, mindenkiét, aki aznap este ott volt a házban.
Már ágyban feküdtek; Ali a hátán, John háttal a feleségének. Ostermanék a hall másik oldalán lévő vendégszobát kapták meg. Az éjszaka folyamán Ali és John először voltak kettesben.
Alice tudta, hogy a férje kimerült, de nem halogathatta a kérdést - vagyis inkább kijelentést.
- Ugye valami baj van közted, Dick és Joe között?
Tanner a másik oldalára fordult; szinte megkönnyebbülten bámulta a plafont. Tudta, hogy Ali fel fogja tenni neki ezt a kérdést, és már előre kigondolta a választ, az újabb hazugságot. Kezdte megszokni a hazudozást. De már oly kevés idő van hátra... Fassett garantálta ezt. Lassan kezdte, megpróbált könnyedén beszélni.
- Túlságosan okos vagy.
- Én? - Az asszony az oldalára fordult, és a férjére nézett.
- Elég csúnya ügy, de majd elmúlik. Emlékszel, beszéltem neked a tőzsdeügyről, amiről Tim Loomis pletykált a vonaton.
- Igen. Nem akartad, hogy Janet átmenjen ebédelni. Úgy értem, Loomisékhoz.
- Ez az! Nos hát, Joe és Dick beleugrottak az üzletbe Loomis-al. Mondtam nekik, hogy ne tegyék.
- Miért?
- Mert ellenőriztem.
- Micsoda?
- Ellenőriztem... Néhány ezres befektetés, ami öt százalékot hozna. Arra gondoltam, hogy miért ne. Felhívtam Andy Harri-sont, ő a Standard főjogásza, múlt húsvétkor találkoztál vele. Utánanézett az ügynek.
- És mit talált?
- Bűzlik az egész. Valami acéllemez-ügy. Rohadt dolog!
- Illegális?
- Lehet, hogy a jövő héten már az lesz... Harrison azt javasolta, hogy foglalkozzunk vele. Fantasztikus leleplezés lenne. Mondtam Joe-nak és Dicknek.
- Jaj, istenem! Csinálnál róla egy műsort?
- Ne izgulj! Hónapokra előre megvannak a műsorok. Itt nincs rangsor. És ha csinálnánk is, megmondanám nekik. Még időben kiszállhatnak.
Ali ismét hallotta Cardone és Tremayne hangját: „Beszéltél vele? Mit mondott?", „Ne hagyd, hogy Johnny ítélkezzen..." Pánikban voltak, és Ali csak most értette meg, miért.
- Joe és Dick betegesen aggódnak. Tudod vagy nem?
- Igen, rájöttem.
- Rájöttél? Az isten szerelmére, ők a barátaid... Meg vannak félemlítve. Halálosan félnek.
- Jól van. Holnap a klubban megmondom nekik, hogy nyugodjanak meg. A San Diegó-i héja nem szed újabb áldozatokat.
- De tényleg, ez kegyetlenség volt. Már nem csodálkozom, hogy olvan rosszkedvűek voltak. Azt hiszik, hogy valami szörnyűségre készülsz. - Ali felidézte Leila csöndes alakját, amint a kamra falának támaszkodik, és hallgatja a konyhában felváltva mentegetőző és fenyegetőző Tremayne-t.
- Megmondták Ostermanéknak.
- Biztos vagy ebben? Hogyhogy? -Ne törődj vele, nem fontos. Biztos azt hiszik, hogy egy szörnyeteg vagy... Az isten szerelmére, holnap reggel mondd meg nekik, hogy ne aggódjanak!
- Mondtam, hogy megteszem.
- Ez sok mindent megmagyaráz. Ezt a buta kiáltozást a medencénél, a vitákat... Tényleg nagyon haragszom rád.
Alice Tanner azonban nem volt mérges, hiszen most már tudta, amit korábban nem tudott. így már felfogható volt számára a dolog. Visszafeküdt, még mindig gondolkozott, aggódott, de végül valamennyire megnyugodott.
Tanner behunyta a szemét, és kifújta a levegőt. Jól sikerült a hazugság, jobban, mint gondolta volna. Most már könnyebb dolga volt, könnyebben bánt a tényekkel.
Fassettnek igaza volt; mindenkivel boldogul. Még Alival is.

Huszonegyedik fejezet
A hálószoba ablakában állt. A felhők eltakarták a holdat. A gyep szélén kezdődő erdőt nézte, és azt hitte, hogy káprázik a szeme. Tisztán ki lehetett venni egy cigaretta parazsát. Egy alakot, amint cigarettázva sétál. Te jó isten, gondolta; akárki is az illető, nem gondolt rá, hogy lebuktatja az összes őrszemet?
Meg jobban szemügyre vette az alakot. A férfi fürdőruhában olt. Osterman. Vajon látott-e Bernié valamit?
Tanner csöndben, gyorsan kinyitotta a hálószoba ajtaját, és kiosont.
- Gondoltam, hogy ébren vagy, és itt talállak a közelben -mondta Bernié egy nyugágyban ülve, miközben a medence vizét nézte. - Szörnyű volt a mai este.
- Ebben nem vagyok biztos.
- Ezek szerint se nem láttál, se nem hallottál. Ez a hosszú kések éjszakája volt. Ha kés is lett volna nálunk, a medence vize már piros lenne.
- Túlórázik a hollywoodi fantáziád - rogyott le Tanner a medence szélére.
- író vagyok. Megfigyelek, és leszűröm a lényeget.
- Azt hiszem, nincs igazad - mondta Tanner. - Dick az üzleti ügyek miatt aggódott; mondta is nekem. Joe meg berúgott. És?
Osterman a nyugágy lábtartójára emelte a lábát, és előredőlt.
- Tudni szeretnéd, hogy mit csinálok itt? Valami előérzetem támadt. Valami ösztön. Azt sugallta, hogy valószínűleg le fogsz jönni te is. Gondoltam, hogy te sem fogsz aludni, mint ahogy én sem tudtam.
- Kíváncsivá teszel.
- Ne viccelj! Ideje, hogy beszélgessünk.
- Miről?
Osterman fölállt, és az előtte ülő Tannerra nézett. A csikkről ujabb cigarettára gyújtott.
- Mit szeretnél a leginkább? Úgy értem, önmagadnak és a családodnak.
Tanner azt hitte, hogy rosszul hall. Osterman a lehető legba-nálisabb kérdéssel kezdte. Mégis úgy válaszolt, mintha komolyan venné.
- Azt hiszem, békét. Nyugalmat, élelmet, otthont, jólétet. Ezt vártad?
- Mindezt elérted. Legalábbis a jelenlegi céljaid szerint.
- Akkor tényleg nem értelek.
- Eszedbe jutott már valaha, hogy neked már nincs jogod választani? Az egész életed egy előre meghatározott cél érdekében alakul; rájöttél?
- Azt hiszem, ez mindenkivel így van. Ezt nem is vitatom.
- Nem is teheted. A rendszer nem engedi meg. Valamit megtanítottak neked. Megtanulsz valamit, tapasztalatokat szerzel, aztán az életed hátralevő részében azt fogod csinálni. Ellentmondásnak helye nincs.
- Lehettem volna valami nyamvadt atomfizikus, te pedig, ami még kevésbé vonzó, mondjuk lehettél volna agysebész... -mondta Tanner.
- Természetesen minden relatív, de én nem az ujjamból szopom, amit mondok. Azt mondom, hogy bizonyos erők irányítanak bennünket, amelyeket mi nem tudunk kontrollálni. A specializáció korához értünk el, és ez a vég. Csak a megadott körben élhetünk és dolgozhatunk. Nem léphetjük át a határokat, hogy akár csak körülnézzünk. Attól félek, hogy ez rád még igazabb, mint rám. Nekem legalább bizonyos fokig van választási lehetőségem, hogy melyik kártyához nyúljak. De a kártya már le van osztva... Fojtogatnak minket.
- Én tartom a magam, nem panaszkodom. Ugyanakkor közismert, hogy milyen kockázatot vállalok.
-Viszont nincsenek támogatóid. Senki. Nem engedheted meg magadnak, hogy fölállj, és azt mondd: ez vagyok én. Anyagilag sem bírnád. Ezekkel a kiadásokkal nem. - Osterman meglendítette a karját, Tanner házára és kertjére mutatott.
- Talán nem engedhetem meg magamnak... anyagilag. De ki engedheti meg?
Osterman maga alá húzta a széket, és leült. Mélyen Tanner szemébe nézett, és halkan mondta.
- Van egy módja. És hajlandó vagyok segíteni. - Várt egy kicsit, mint aki a szavakat keresi, aztán folytatta. - Johnny... - Osterman megint elhallgatott. Tanner attól félt, hogy nem fogja befejezni, nem lesz elég bátorsága hozzá.
- Folytasd!
- Biztosítékok... kellenének nekem; ez nagyon fontos. Osterman most gyorsan beszélt, szavai szinte egybefolytak. Hirtelen mindkét férfi a ház felé fordult. Janet Tanner hálószobájában felgyulladt a villany.
- Mi ez? - kérdezte Bernié, nem is igyekezett leplezni nyugtalanságát.
-Csak Janet. Ez az ő szobája. Végre sikerült rávennünk, hogy ha a fürdőszobába megy, előbb kapcsolja föl a villanyt. Különben mindennek nekiütközik, és az egész családot legalább húsz percre felébreszti.
Borzalmas, fülsüketítő szörnyűség, egy gyerek sikolya törte meg a csendet.
Tanner a fürdőmedencét megkerülve a konyhaajtóhoz rohant. A sikoltozás csak nem maradt abba, és a többi hálószobában is felgyújtották a lámpát. Bernié Osterman hátulról kis híján Tannernek ütközött. Ügy száguldottak, hogy mire Ali és Leila kiléptek a szobájukból, ők is odaértek.
John nem vesződött a kilinccsel, feltépte az ajtót. Az ajtó kivágódott, és mind a négyen berontottak a szobába.
A gyerek a szoba közepén állt a kutyájuk, a welsh-terrier teteme fölött. A kislány képtelen volt abbahagyni a sikoltozást.
A kutya vértócsában feküdt.
Levágták a fejét.
John Tanner karjába kapta a kislányt, és visszafutott a hallba. Úgy érezte, megáll az esze. Szemei előtt két kép váltakozott: az erdőben talált halott emberé és a levágott fejű kutyáé. Fülébe csengtek annak a férfinak a szörnyű szavai, akivel a Howard Johnson Motel előtt beszélt.
A levágott fej mészárlást jelent.
Meg kell nyugodnia, muszáj! Látta, hogy Ali Janetet ringatja, és suttog neki. Néhány lábnyira tőle a fia sírt, Bemie Osterman pedig vigasztalta. Aztán meghallotta Leila szavait.
- Átveszem Janetet, Ali. Menj oda Johnnyhoz! Tanner haragosan fölpattant.
- Ha hozzáérsz, megöllek! Hallod? Megöllek.
- John! - kiáltott rá hitetlenkedve Ali. - Mit beszélsz?
- Leila a hall túloldalán volt, nem érted? A másik oldalán! Osterman Tannerhoz pattant, vállánál fogva a falhoz szorította, és hatalmas pofont adott neki.
- A kutya már órák óta nem él. Most pedig hagyd abba! Órák óta. Nem lehetett órák óta. Az elóbb történt, felgyújtották a villanyt, és a feje le volt vágiw. A kiskutya feje le volt vágva... És Leila a hall másik végén. Ö és Bemie. Omega! Mészárlás! Bemie a fejét rázta.
- Meg kellett hogy üsselek. Kissé elvesztetted a fejed... Most pedig gyere, szedd össze magad. Ez szörnyű, tudom. Nekem is van egy lányom.
Tanner megpróbálta élesre állítani a tekintetét és összeszedni a gondolatait. Mindenki őt nézte, még a szobaajtóban szepegő Raymond is.
- Hát senki sincs itt? - Tanner nem tudta megállni, hogy meg ne kérdezze. Hol vannak Fassett emberei, gondolta, az isten szerelmére, hol vannak?
- Kicsoda, drágám? - Ali átkarolta Tannert, nehogy ismét elessen.
- Senki sincs itt - jelentette ki halkan.
- Mi itt vagyunk. És hívjuk a rendőrséget. Most azonnal.
Brnie a lépcsőkorlátra tette Tanner kezét, és lesegítette.
Tanner a vékony, erős embert nézte, aki segít neki lemenni. Hát nem értette Bernié? Ő az Omega. A felesége az Omega. Ők nem hívhatják föl a rendőrséget.
- A rendőrséget? A rendőrséget akarod hívni?
- Hát persze! Ha ez csak vicc volt, ez volt a legszörnyűbb vicc, amit valaha is láttam. Teljesen igazad van, kell a rendőrség. Te nem akarod?
- De, természetesen.
Megérkeztek a nappaliba. Osterman átvette az irányítást.
- Ali, hívd föl a rendőrséget! Ha nem tudod a számukat, hívd a központot! - mondta, s azzal kiment a konyhába.
Hol vannak Fassett emberei?
Alice odament a kanapé mögötti fehér telefonhoz. De akkorra már kiderült, hogy nem kell tárcsáznia. A nappali ablakát kívülről egy elemlámpa fénye pásztázta végig. Fassett emberei végül is megérkeztek. Csöngettek a bejárati ajtón, Tanner felpattant a kanapéról, és a hallba sietett.
- Hallottuk a sikítozást, és láttuk, hogy ég a lámpa. Minden rendben? - Jenkins kérdezte ezt, alig leplezve izgatottságát.
- Egy kissé elkésett - mondta Tanner halkan. - Jobban teszi, ha bejön. Itt járt az Omega.
- Ne aggódjon - felelte Jenkins, és belépett a hallba, McDermott követte. Osterman kijött a konyhából.
- Jézusom, önök aztán gyorsak.
- Éjféltől reggel nyolcig vagyunk szolgálatban, uram -mondta Jenkins. - Láttuk, hogy ég a villany, és emberek szaladgálnak ide-oda. Ilyen későn ez elég szokatlan.
- Önök nagyon éberek, és nagyon hálásak vagyunk...
- Igen, uram - szakította félbe Jenkins, és a nappaliba ment. - Valami baj van, Mr. Tanner? Meg tudja mondani, vagy inkább négyszemközt akar beszélni velem?
- Nincs szükség titkolódzásra, biztos úr. - Osterman követte a rendőrt, és megszólalt, még mielőtt Tanner válaszolhatott volna. - Az emeleten jobbra az első hálószobában van egy kutya. Megölték.
- Vagy úgy? - Jenkins meg volt zavarodva.
- Levágták a fejét. Lefejezték. Nem tudjuk, hogy ki tette.
- Ertem... Gondunk lesz rá. - Jenkins nyugodtan beszélt. Odaszólt a hallban várakozó társának.
- Hozz egy pokrócot, Mac!
- Máris. - McDermott kiment.
- Használhatom a telefonját?
- Természetesen.
- MacAuliff kapitányt kell informálnom. Otthon hívom fel. Tanner nem értette. Ez nem rendőrségi ügy, ez az Omega volt. Mit csinál Jenkins? Miért hívja MacAuliffot? Fassettet kellene elérnie. MacAuliff helyi rendőrtiszt volt. Ez pedig alapvetően politikai ügy. MacAuliff a Saddle Valley-i városi elöljáróság alkalmazottja, nem pedig az Egyesült Államok kormányáé.
- Gondolja, hogy szükség van erre? Ilyen későn? Úgy értem, hogy a kapitány...
Jenkins hirtelen félbeszakította Tannert.
- MacAuliff kapitány a rendőrfőnök. Szokatlannak tarthatná, ha nem neki jelentek közvetlenül.
Ebben a pillanatban Tanner megértette. Jenkins kezébe adta a megoldás kulcsát.
Bármi történt is, akármikor történt is, akárhogyan történt is -nem szabad eltérniük a megszokottól. Ez volt a „Hasított Bőr".
És Tanner hirtelen arra is rájött, hogy Jenkins most Bemard és Leila Osterman kedvéért telefonál.
Albert MacAuliff kapitány, amint belépett a Tanner-házba, nyilvánvalóvá tette az illetékességét. Tanner figyelte, amint mély, parancsoló hangján utasításokat ad a rendőröknek. Magas you, os kovor, vastag nyaka kidudorodott a gallérja felett. Vastag keze furcsán, mozdulatlanul lógott a teste mellett - látszott, hogy hosszú évekig gyalogos járőrként, kezében súlyos gumibottal járta a körzetét.
MacAuliffot a New York-i rendőrségtől helyzeték át, és élő oeldája annak, hogy milyen a megfelelő ember a megfelelő helyen. Evekkel korábban a városi elöljáróság megállapította, hogy szükségük lenne egy vaskezű emberre, aki Saddle Val-ley-t megtisztítaná a nemkívánatos elemektől. És azokban az időkben a legjobb védekezés a támadás volt.
Saddle Valley fel akart bérelni egy zsoldost, és felbérelt egy fanatikust.
- Nos, Mr. Tanner, szeretném, ha tanúvallomást tenne. Mi történt itt ma este?
- Irt... itt egy kis baráti összejövetel volt.
- Hányan voltak?
- Négy házaspár. Nyolc ember.
- Hívtak segíteni valakit?
- Nem, nem hívtunk.
MacAuliff Tannerra nézett, jegyzetfüzetét maga mellé tette.
- Cselédlányt sem? -Nem.
- Mrs. Tanner sem hívott senkit, hogy segítsen neki délután?
- Nem.
- Biztos ebben?
- Kérdezze meg őt magát!
Ali a dolgozószobában pótágyakat állított fel a gyerekeknek.
- Lehet, hogy fontos. Amíg ön a munkahelyén volt, nem hívott a felesége színes bőrűt vagy Puerto Ricó-it segítségül?
Tanner látta, hogy Bernié megtorpan.
- Egész nap itthon voltam.
- Rendben.
- Kapitány úr - Osterman lépett előre a felesége mellől. - Valaki betört ebbe a házba, és elvágta a kutya torkát. Nem lehetséges, hogy egy tolvaj volt? Tanneréket kirabolták a múlt szerdán. Nem kellene ezt ellenőrizniük...
Eddig mondhatta. MacAuliff alig leplezett megvetéssel nézett az íróra.
- Majd utánanézünk, Mr... - a rendőrfőnök jegyzeteibe nézett. - Mr. Osterman. Szeretném, ha Mr. Tanner magyarázná el, hogy mi történt itt ma este. Tudnám értékelni, ha hagyná, hogy ő válaszoljon. Ha eljön az ideje, önnel is fogunk beszélni.
Tanner többször megpróbálta magára vonni Jenkins figyelmét, de a rendőr kerülte a tekintetét. A főszerkesztő nem tudta, mit mondjon - vagy mi az, amit kifejezetten nem mondhat.
- Hát akkor, Mr. Tanner - MacAuliff leült, és visszatért a jegyzetfüzetéhez. - Kezdjük az elején! És ne felejtsen ki olyan dolgokat se, hogy mit szállítottak házhoz.
Tanner éppen elkezdett volna beszélni, mikor McDermott leszólt az emeletről.
- Kapitány! Ráér egy percre? A vendégszoba.
Bernié egy szó nélkül indult felfelé a lépcsőn, MacAuliff előtt, Leila követte.
Ebben a pillanatba Jenkins odament Tanner székéhez, és fölé hajolva mondta.
- Csak annyi időm van, hogy egyszer elmondjam. Hallgasson, és főleg ne tegyen említést az Omega-ügyről. Egyetlen részletéről sem. Semmit. Nem tudtam előbb szólni. Ostermanék a közelében voltak.
- Miért ne? Az isten szerelmére, ez az Omega ügye... Mit várnak tőlem, hogy mit mondjak? És miért mondanám?
- MacAuliff nem tartozik közénk. Őt nem világosítottuk föl semmiről... Csak mondja el az igazságot a ma esti összejövetelről. Ez minden.
- Úgy érti, hogy ő nem tudja?
- Ő nem tudja. Mondtam már, nincs beavatva.
- És az emberei odakint, az erdőben lévő járőrök?
- Azok nem az ő emberei... Ha megemlíti őket, azt fogja gondolni, hogy maga megbolondult. És akkor Ostermanék is megtudják. Ha rám hivatkozik, mindent letagadok. Azt fogják hinni önről, hogy bedilizett.
- Maguk azt gondolják, hogy MacAuliff...
- Nem. Ő jó zsaru. Viszont egy zseb-Napóleon, úgyhogy nem tudjuk használni. Legalábbis nyíltan nem. De lelkiismeretes, és a segítségünkre lehet. Vegye rá, hogy nyomozza ki, hova ment Tremayne és Cardone.
- Cardone részeg volt. Tremayne hazavitte.
- Derítse ki, hogy egyenesen hazamentek-e. MacAuliff szereti a kihallgatást: rajtakapja őket, ha hazudnak.
- Hogy tudnám én...
- Maga aggódik értük. Ez elég. És ne feledje, mindjárt vége. MacAuliff visszajött a szobába. McDermott „azonosított"
valamit a szélső ablakkilincsen mint a betörés lehetséges jelét.
- Rendben van, Mr. Tanner. Kezdjük ott, hogy megérkeztek a vendégek.
így hát Tanner - egyszerre két szerepben is - elmesélte az este zavaros eseményeit. Bernié és Leila Osterman is lejöttek, ők is hozzájárultak egy kevéssel a történethez. Ali kijött a dolgozószobából, de nem tett hozzá semmit.
- Remek, hölgyeim és uraim! - MacAuliff felállt a székből.
- A többieket nem fogja megkérdezni? - Tanner is felállt, és szembefordult a kapitánnyal.
- Épp meg akartam kérdezni, hogy használhatjuk-e a telefonját. Csak szépen sorjában.
- Természetesen.
-Jenkins! Hívja föl Cardone-ékat! Először oda megyünk.
- Igen, uram.
- És mi lesz Tremayne-ékkel?
- Mondom, hogy mindent a maga idejében, Mr. Tanner. Miután beszéltünk Cavdone-ékkal, fel fogjuk hívni Tremayne-ékat, aztán találkozunk velük is.
- Ily módon senki nem tud összebeszélni senkivel. így van?
- így van, Mr. Osterman. Ön ismeri a rendőrség munkáját?
- Minden héten írok valamit, amiből tanulhatnak.
- A férjem televíziós író - mondta Leila.
- Kapitány - Jenkins szólt a telefon mellől. - Cardone-ék nincsenek otthon. A cseléddel beszéltem.
- Hívja föl Tremayne-ékat!
A társaság csendben maradt, amíg Jenkins tárcsázott. Rövid beszélgetés után letette a telefont.
- Ugyanaz, kapitány. A cseléd azt mondja, hogy ők sincsenek otthon.

Huszonkettedik fejezet
Tanner feleségével együtt a nappaliban maradt, Ostermanék felmentek a lépcsőn. A rendőrök távoztak, hogy megkeressék a hiányzó házaspárokat. John és Ali kényelmetlenül érezték magukat. Ali azért, mert eldöntötte magában, hogy ki ölte meg a kutyát, John pedig azért, mert nem tudott megszabadulni attól a gondolattól, hogy a kutya halála jelez valamit.
- Dick volt, ugye? - kérdezte Alice.
- Dick?
- Megfenyegetett. Bejött a konyhába, és megfenyegetett. -Megfenyegetett téged? - Ha ez így volt, gondolta Tanner, miért nem jöttek korábban Fassett emberei? - Mikor, hogyan?
- Mielőtt elmentek... Nem úgy értem, hogy engem személy szerint fenyegetett meg. Csak úgy általában, mindannyiunkat.
- Mit mondott? - Tanner remélte, hogy Fassett emberei most hallják, amit beszélnek. Ezt majd később szóba hozza.
- Azt mondta, hogy nem kellene ítélkezned, tudniillik mint szerkesztőnek.
- És mit még?
-Hogy néhány... néhány ember találékonyabb. Ez az, amit mondott. És ne felejtsem el, az emberek nem mindig azok, amiknek látszanak... Hogy néhányan találékonyabbak, mint a többiek.
- Ezen sok mindent érthetett.
- Szörnyen sok pénzről lehet szó.
- Miféle pénzről?
- Amit ő, Joe és Jim Loomis együtt csinálnak. Az a dolog, aminek utánanéztél.
Jaj, istenem, gondolta Tanner. Majdnem elfelejtette a saját hazugságát.
- Sok pénz - mondta halkan, jól tudván, hogy ingoványos talajra tévedt. Lehet, hogy Ali úgy találja, a pénz maga nem elég ok. Megpróbálta rávezetni erre. - Nemcsak pénzről van szó, azt hiszem. Elveszíthetik a tekintélyüket.
Ali az asztali lámpa fényébe meredt, úgy mondta:
- Te az előbb fönt... azt hitted, hogy Leila csinálta, ugye?
- Tévedtem.
- A szobája tényleg a hall másik oldalán van...
- Ennek nincs jelentősége: beszélgettünk erről MacAuliffal. Neki is ez volt a véleménye. A vér nagy része megszáradt, megalvadt. A kiskutyát órákkal ezelőtt ölték meg.
- Azt hiszem, igazad van - Ali szemei előtt egyfolytában az lebegett, ahogy Leila a falnak lapulva maga elé mered, és kihallgatja a konyhai beszélgetést.
A kandallón álló óra 5 óra 20 percet mutatott. Megegyeztek, hogy a nappaliban alszanak, a dolgozószoba előtt, a gyerekek közelében.
Fél hatkor megszólalt a telefon. MacAuliff nem találta meg Tremayne-ékat és Cardone-ékat. Azt mondta Tannernak, hogy köröztetni fogja őket.
- Elhatározhatták, hogy bemennek a városba. New Yorkba -mondta Tanner gyorsan. Ha köröztetik őket, gondolta, az Omega megint a föld alá kényszerül, és a lidércnyomás még hosz-szabbra nyúlik. - Lehetnek még nyitott szórakozóhelyek! -mondta. - Hagyjon nekik időt. Az isten szerelmére, a barátaim!
- Négy után semmi sincs már nyitva.
- Elhatározhatták, hogy szállodába mennek.
- Azt hamarosan megtudjuk. A rendőrség a szállókat és a kórházakat ellenőrzi legelőször.
Tanner lázasan gondolkozott.
- Megnézte a környező városokat is? Ismerek néhány magánklubot...
- Mi is ismerjük őket. Ellenőriztük.
Tanner tudta, hogy ki kell találnia valamit, akármit, ami elég időt ad Fassettnak arra, hogy a kezébe kaparintsa az irányítást. Az biztos, hogy Fassett emberei lehallgatják a telefonvonalakat; azonnal észlelik a veszélyt.
-Megnézte a régi állomás környékét? Azt, ami a Lassiter Roadon van.
- Ki a fene menne oda, és minek?
-Szerdán ott találtam meg a feleségemet és a gyerekeimé Csak egy ötlet. Az ötlet bevált.
- Visszahívom - mondta MacAuliff. - Ellenőrizni fogom. Amint letette a kagylót, Ali megszólalt.
- Semmi?
- Semmi... Édesem, próbálj meg pihenni! Egy csomó helyet ismerek, klubokat, melyekről a rendőrség nem is tud. Megpróbálom felhívni őket. A konyhai telefont használom. Nem akarom felébreszteni a gyerekeket.
Fassett azonnal felvette a telefont.
- Tanner beszél. Tudja, hogy mi történt?
- Igen. Pokolian jól gondolkodott. Alkalmazzuk a cégnél.
- Ez a legutolsó dolog, amire vágyom. Most mit fog tenni? Nem kezdhet államok közötti nyomozást!
- Tudjuk. Cole és Jenkins kéznél vannak. Közbelépünk.
- És utána?
- Több lehetőség is van. Nincs időm most megmagyarázni. És erre a telefonvonalra is szükségem van. Még egyszer köszönöm - Fassett letette a telefont.
-Megpróbáltam két helyet - mondta Tanner a nappaliba visszatérve. - Nem volt szerencsém... Próbáljunk meg aludni! Esetleg találtak valahol egy másik összejövetelt, és felugrottak. Isten tudja, már velünk is előfordult.
- Száz évvel ezelőtt - mondta Ali.
Mindketten színlelték az alvást. Az óra tiktakolása olyan volt, mint a metronóm hangja, hipnotikus és idegesítő. Végre Tanner észrevette, hogy a felesége elaludt. Ő is behunyta a szemét, érezte, hogy nagyon nehéz a szemhéja, és teljesen üres az agya. De a hallása éber maradt. 6 óra 40 perckor egy autó hangját hallotta. A háza előtt állt meg. Tanner felállt a székből, gyorsan az ablakhoz ment. MacAuliff sétált föl az ösvényen. Egyedül volt. Tanner kiment elé.
- A feleségem elaludt. Nem akarom felébreszteni.
- Rá most nincs szükségem - mondta MacAuliff jelentőségteljesen. - Magával van dolgom.
- Micsoda?
- Cardone-ékat és Tremayne-ékat egy nagy adag éterrel el kábították. A Lassiter állomásnál hagyták őket az út mellett, az autóban. Azt akarom megtudni, hogy miért küldött minket oda? Honnan tudta?
Tanner képtelen volt megszólalni, csak meredt MacAuliffra.
- Mi a válasza?
- Isten látja a lelkem, hogy nem tudtam. Semmit sem tudtam... Soha életemben nem fogom elfelejteni azt a szerda délutánt. És maga se tudná elfelejteni a helyemben. Az elhagyatott állomás csak ötlet volt. Esküszöm!
- Pokoli egybeesés, hát nem?
-Nézze! Ha tudtam volna, már órákkal korábban megmondtam volna magának. Nem hagytam volna, hogy a feleségem ilyen dolgokon menjen keresztül. Az isten szerelmére! Hallgasson a józan eszére!
MacAuliff kérdőn nézett rá. Tanner folytatta.
- Hogy történt? Mit mondtak? Hol vannak most?
- A Ridge Park Kórházban. Legkorábban reggel engedik ki őket.
- Maga bizonyára beszélt velük.
MacAuliff azt mondta, hogy Tremayne állítása szerint négyen ültek a kocsiban, és alig tettek meg fél mérföldet lefelé az Orchard Drive-on, amikor megláttak egy piros fényt az úton. Egy autó állt előttük.
Egy jól öltözött férfi intette le őket. Azt hitték, hogy helyi lakos. Csakhogy nem az volt, azt mondta, a barátait látogatta meg, és hazafelé indult Westchesterbe, amikor elromlott a kocsija, és az Úton ragadt. Tremayne felajánlotta, hogy visszaviszi a barátai házához. A férfi elfogadta.
Ez volt az utolsó, amire Tremayne és a két feleség emlékezett. Cardone az egész eset alatt öntudatlannak látszott.
Az elhagyott állomásnál Tremayne autójában a rendőrök találtak egy felirat nélküli flakont. Reggel fogják megvizsgálni, de MacAuliff szerint bizonyos, hogy éter volt benne.
- A dolognak valamilyen kapcsolatban kell lennie a múlt szerdával - mondta Tanner.
- Elég nyilvánvaló következtetés. Bárki, aki ismeri ezt az erdőrészt, tudja, hogy a régi állomás elhagyatott. És bárki olvashatta vagy hallhatta, hogy mi történt ott szerda délután.
- Én is azt hiszem. Őket is kirabolták?
- Pénzt, pénztárcát, ékszert nem vittek el. Tremayne azt mondta, hogy bizonyos papírok hiányoznak a kabátzsebéből. Nagyon elkeseredett volt.
-Papírok? - Tanner emlékezett rá, hogy az ügyvéd azt mondta, papírok vannak a zakójában. Olyan feljegyzések, amelyekre szüksége lehet. - Megmondta, hogy milyen papírok?
- Nem közvetlenül. Szinte hisztérikusan beszélt - nem volt sok értelme annak, amit mondott. Egyfolytában azt ismételgette, hogy „Zürich".
John visszatartotta a lélegzetét, ahogy tanulta. Megfeszítette a hasizmait, és minden erejével megpróbálta leplezni a meglepődését. Tehát Tremayne előre papírra vetette volna a zürichi bankszámlák adatait, hogy amennyiben szembesítésre kerül sor, tényekkel legyen felfegyverkezve.
MacAuliff észrevette Tanner reakcióját.
- A Zürich jelent önnek valamit?
- Nem. Miért jelentene?
- Ön mindig kérdéssel válaszol a kérdésekre?
- Ne vegye rossz, néven, de megkérdezhetem, hogy hivatalosan kérdez-e ki?
- Természetesen, igen.
- Akkor nem. A Zürich név nekem semmit nem jelent. Nem tudom elképzelni, hogy miért mondta. Persze az ő ügyvédi irodája nemzetközi ügyekkel is foglalkozik.
MacAuliff meg sem kísérelte, hogy elrejtse a haragját.
- Nem tudom, mi folyik itt, de azt mondom önnek, hogy ez már sok. Tapasztalt rendőrtiszt vagyok, és részem volt a legkeményebb dolgokban, amiben embernek csak része lehet. Amikor elvállaltam ezt a munkát, a szavamat adtam, hogy ezt a várost tisztán tartom. És így is gondoltam.
Tannernek elege lett belőle.
- Bizonyára, kapitány, biztos, hogy maga mindig tudja, mit beszél. - Megfordult, és elindult a ház felé.
Most MacAuliffon volt a sor, hogy meglepődjék. A gyanúsított csak úgy elsétál, és a Saddle Valley-i rendőrparancsnok semmit sem tehet.
Tanner a bejárat előtt állt, és nézte, amint MacAuliff elindul a kocsival. Az ég már világosabb volt, de a napot még nem lehetett látni. Alacsonyan vonultak a felhők, bizonyára esni fog.
Nem számít. Semmi sem számít. Számára vége az egésznek.
Megszegték a megállapodást. A John Tanner és Laurence Fassett közötti szerződés érvénytelen.
Hiszen Fassett garanciája hamisnak bizonyult. Az Omega nem kizárólag Tremayne-ékból, Cardone-ékból és Osterma-nékból állt. Túlterjed a hétvégi összejövetel résztvevőin.
Hajlandó volt - kénytelen volt - Fassett játékszabályai szerint játszani addig, amíg a résztvevők olvan férfiak és nők voltak, akiket ismert. De most már nem.
Mert volt még valaki - valaki, aki egy hajnali órán meg tudott állítani egy autót a sötét úton, és erőszakot alkalmazott.
Valaki, akit nem ismert. Ezt már nem tudta elfogadni.
Tanner délig várt, és csak akkor indult el az erdő felé. Fél 12-kor Ostermanék azt mondták, hogy lefekszenek egy kicsit aludni, és ez jó alkalom volt arra, hogy Alinak is ezt javasolja. Mindannyian kimerültek voltak. A gyerekek a szombat délelőtti rajzfilmet nézték a dolgozószobában.
Kényelmesen körbesétálta a medencét, kezében egy golfütővel, mintha csak az ütést gyakorolná, valójában azonban a ház hátsó ablakait figyelte; a gyerekszobák ablakait és a fenti fürdőszobáét.
Amikor az erdő széléhez ért, rágyújtott. Senki nem vette tudomásul a jelenlétét. Sehol semmi. A kicsi erdőben csend honolt. Tanner halkan elkezdett beszélni.
- Beszélni szeretnék Fassett-tal, kérem válaszoljon! Sürgős! Beszéd közben meglengette a golfütőt.
- Megismétlem. Sürgősen beszélnem kell Fassett-tal. Valaki mondja meg, hogy hol van!
Semmi válasz.
Tanner megfordult, egy mozdulatot tett a semmi felé, és elindult az erdőbe. A könyökével csinált helyet a lombok között, hogy a kis erdőben eljusson a fához, ahonnan Jenkins kihozta a hordozható rádiót.
Senki!
Másik irányba indult; rugdosott, csapkodott, keresgélt. Végül kiért az útra.
Ott sem volt senki. Senki nem vigyáz a házára. Senki sem figyeli.
Senki.
Fassett emberei elmentek!
Az erdő szélét érintve visszafutott az útról, és ötven yard távolságból nézte az ablakait.
Fassett emberei elmentek.
Keresztülfutott a füvön, megkerülte a medencét, és berohant a konyhába. Megállt a mosogatónál, hogy levegőhöz jusson, és megnyitotta a hidegvíz-csapot. Megmosta az arcát, aztán nagyot nyújtózott, várta, hogy kitisztuljon a feje.
Senki! Senki nem vigyáz a házára. Senki nem vigyáz a feleségére és a gyerekeire!
Elhatározta, hogy nyitva hagyja a vízcsapot, hogy a vízcsobogástól ne lehessen hallani, merre megy. Átment a konyhaajtón, hallotta a gyerekek nevetését kiszűrődni a dolgozószobából. Felment a lépcsőn, és halkan kinyitotta a hálószoba ajtaját. Ali az ágyon feküdt, a fürdőköpenye leesett a földre, a hálóinge összegyűrődött. Mélyen, szabályosan lélegzett, aludt.
Becsukta az ajtót, és a vendégszobánál hallgatózott. Semmi nesz.
Visszament a konyhába, becsukta az ajtót, átment a boltív alatt, és benézett a kamrába, hogy meggyőződjön arról, annak is csukva van az ajtaja. Visszatért a konyhai telefonhoz. Felemelte a kagylót, nem tárcsázott.
- Fassett! Ha maga, vagy valamelyik embere lehallgatja ezt a telefont, jelezze! Komolyan gondolom.
A vonal hangja folyamatos maradt; Tanner hiába hallgatta, a vonalat semmi nem szakította meg. Felhívta a motelt.
- A 21-es szobát kérem!
- Sajnálom, uram, a 21-es szobában nem lakik senki.
- Hogyhogy nem lakik senki? Ön téved. Ma reggel ötkor beszéltem a szoba lakójával.
- Sajnálom, uram, kijelentkezett.
Tanner letette a kagylót, és hitetlenkedve meredt rá. A New York-i szám! Amit vészhelyzetekre adott meg! Felemelte a kagylót, megpróbálta megállítani a keze remegését.
A telefonban magnószalagról egy gépies hang a következőket mondta: Az ön által hívott állomás nem működik. Kérem, ellenőrizze a telefonkönyvben a helyes számot! Az ön által hívott szám...
John Tanner behunyta a szemét. Felfoghatatlan. Fassettet nem lehet utolérni. Fassett emberei eltűntek. Egvedül van.
Gondolkozni próbált. Gondolkoznia kell. Meg kell találnia Fassettet. Valami óriási hiba történt. A minden hájjal megkent profi ügynök valami óriási hibát követett el.
Viszont Fassett emberei is eltűntek. Lehet, hogy nem is hiba történt.
Tannernek hirtelen eszébe jutott, hogy neki is vannak támogatói. A Standard Mutual tévétársaságnak is voltak fontos kapcsolatai bizonyos állami hivatalokkal. Felhívta a connecticuti információs szolgálatot, amelytől megkapta Andrew Harrison greenwichi számát. Andrew a Standard jogi osztályát vezette.
- Halló? Andy? John Tanner beszél - megpróbált olyan összeszedetten beszélni, ahogy csak tudott. - Borzasztóan sajnálom, hogy otthon zavarlak, de az ázsiai irodánk éppen most hívott föl. Van valami hongkongi história, amit tisztázni akarok... Jobb, ha most nem részletezem, majd hétfőn reggel elmondom. Lehet, hogy semmi különös, de jobb, ha ellenőrzöm... Azt hiszem, a CIA volna a legjobb. Ez valami olyan ügy. Korábban is együttműködtek velünk... Rendben? Várok.
A főszerkesztő az álla alá szorította a telefont, és rágyújtott. Harrison visszajött a telefonszámmal, Tanner pedig leírta.
- Ez Virginia, ugye?... Köszönöm szépen, Andy. Hétfőn reggel találkozunk.
Újból tárcsázott.
- Központi Hírszerzés. Mr. Andrews irodája - mondta egy férfihang.
- Az én nevem Tanner. John Tanner. A New York-i Standard Mutual hírszerkesztőségét vezetem.
- Igen, Mr. Tanner Mr. Andrewst keresi?
- Igen, igen. Azt hiszem, igen.
- Sajnálom, de ma nincs bent. Segíthetek?
- Valójában Laurence Fassettet próbálom megtalálni.
- Kicsodát?
- Fassettet. Laurence Fassettet. Önöknél dolgozik. Sürgősen beszélnem kell vele. Úgy tudom, a New York-i körzetben dolgozik.
- Kapcsolatban áll ő ezzel az osztállyal?
- Nem tudom. Csak azt tudom, hogy sürgős. Hogy pontos legyek, vészhelyzet van. - Tanner izzadni kezdett. Nem volt idő arra, hogy egy hivatalnokkal fecsegjen.
- Rendben van, Mr. Tanner. Megnézem a telefonkönyvben. Mindjárt visszajövök.
Teljes két percig tartott, mire visszajött. A hang bizonytalan volt, de pedáns emberé lehetett.
- Biztos, hogy jó nevet mondott?
- Persze hogy biztos.
- Sajnálom, de Laurence Fassett se a telefonközpontnál, se semmiféle nyilvántartásban nem szerepel nálunk.
-Az lehetetlen!... Nézze, én dolgoztam Fassett-tal... Hadd beszéljek a főnökével! - Tanner emlékezett rá, hogy Fassett, sőt, Jenkins is állandóan azokra hivatkoztak, akiket beavattak az Omega-ügybe.
- Azt hiszem, nem értett meg, Mr. Tanner. Ez egy főnöki iroda. A munkatársamat... ha úgy tetszik, a beosztottamat hívta fel. Az én nevem Dwight. Ebben az irodában Mr. Andrews nekem tartozik beszámolással.
- Nem érdekel, hogy ön kicsoda. Azt mondom, hogy vészhelyzet van. Jobban tenné, ha kapcsolatba lépne valamelyik főnőkével, Mr. Dwight. Nem tudok egyszerűbben fogalmazni. Tegye, amit mondtam, várok.
- Rendben van. Ez el fog tartani néhány percig...
- Várok.
Az a hét perc, amíg Dwight visszatért a telefonhoz, örökkévalóságnak tűnt Tanner számára.
-Mr. Tanner. Vettem magamnak a bátorságot, hogy ellenőrizzem önt, ezért nincs okom kételkedni jóhiszeműségében. Ugyanakkor biztosíthatom, hogy téved. A Központi Hírszerző Ügynökségnél nincsen Laurence Fassett. És soha nem is volt.

Huszonharmadik fejezet
Tanner letette a telefont, és megkapaszkodott a mosogató szélében. Ellökte magát, és kisétált a hátsó udvarra. Az ég sötét volt. Szél susogott a fák közt, felborzolta a medence vizének felszínét. Vihar lesz, gondolta Tanner, ahogy felnézett a felhőkre. Júliusi zápor közeleg. Bekerítette az Omega.
Akár Fassett-tal, akár nélküle, az Omega valóság, ez világos volt Tanner számára. Valóság, mert látta és érzékelte a hatalmát, amely még arra is képes volt, hogy eltávolítsa Fassettet, és manipulálja az ország első hírszerző szolgálatának döntéseit és személyzetét.
Tanner tudta, hogy hiába is próbálná meg elérni Jenkinst. Mit is mondott Jenkms ma hajnalban a nappaliban?... „Ha rám hivatkozik, mindent legtagadok..." Ha az Omega el tudta hallgattatni Fassettet, Jenkinst elhallgattatása gyerekjáték lesz.
Találnia kell egy biztos pontot, ahonnan el tud rugaszkodni, és visszafelé úszhat a hazugságtengerben. Többé semmi más nem érdekelte; csak hogy legyen már vége, és a családját biztonságban tudja. Ez nem az ő háborúja volt. Ő csak Alival és a gyerekekkel törődött.
Aztán meglátta Ostermant a konyhaablakon keresztül.
Megvan!
Osterman a visszavonulási pont, általa szakíthat az Omegával. Gyorsan bement.
Leila az asztalnál ült, Bernié vizet forralt a kávéhoz.
- Elmegyünk - mondta Bemie. - Becsomagolunk, és hívok egy taxit.
- Miért?
- Valami olyan szörnyűség történik itt - mondta Leila -, ami nem miránk tartozik. Minket nem érint, és nem is akarunk belekeveredni.
- Éppen erről akarok veletek beszélni. Mindkettőtökkel. Bemie és Leila összenéztek.
- Parancsolj - mondta Bemie.
- Nem itt. Kint.
- Miért kint?
- Nem akarom, hogy Ali hallja.
- Alszik.
- Kint mondom el.
Mindhárman elsétáltak a medence mellett, a hátsó kertig. Tanner szembefordult velük.
- Nem kell többé hazudoznotok. Egyikőtöknek sem. Csak tisztázni akarom a saját szerepemet. Más semmi sem érdekel. -Egy pillanatig szünetet tartott. - Tudok az Omegáról.
- Hogy miről? - kérdezte Leila.
-Omega... Omega. - Tanner fájdalmasan suttogta a szot. Nem törődöm vele. Esküszöm, nem érdekel.
- Miről beszélsz? - Bernié a főszerkesztőt nézte, és közelebb lépett hozzá. Tanner hátrált. - Mi baj van?
- Az isten szerelmére, ne tedd ezt!
- Mit ne tegyek?
- Mondom. Rám ne legyél tekintettel, csak kérlek! Kérlek! Hagyd békén Alit és a gyerekeket. Csinálj velem, amit akarsz! Csak őket hagyd békén.
Leila Tanner karjára tette a kezét.
- Hisztérikus vagy, Johnny. Nem tudom, miről beszélsz. Tanner Leila kezére nézett, és megpróbálta visszanyelni a könnyeit.
- Hogy teheted ezt, kérlek, ne hazudj soha többé! Nem hiszem, hogy el tudom viselni.
- Miről hazudnék?
- Sosem hallottál bizonyos bankszámlákról? Zürichben? Leila visszahúzta a kezét, és Ostermanék mozdulatlanná merevedtek. Végül is Bernié halkan megszólalt.
- Igen, hallottam bizonyos zürichi bankszámlákról. Nekünk is van néhány.
Leila a férjére nézett.
- Honnan kaptad a pénzt?
-Tudod, hogy nagyon sok pénz keresünk - felete Bernié óvatosan. - Ha pénzzel könnyíteni lehet a bajodon, miért nem hívod föl a főkönyvelőnket? Találkoztál már Ed Marcummal. Nincs nála jobb... vagy tisztességesebb Kaliforniában.
Tanner összezavarodott. Osterman válaszának egyszerűsége töprengésre késztette. Olyan természetes volt.
- Cardone-éknek és Tremayne-éknek is van zürichi bankszámlájuk?
- Úgy tudom, igen. A nyugati parton általam ismert emberek ötven százalékának van.
- Honnan vették a pénzt?
- Miért nem tőlük kérdezed meg? Osterman nyugalmat erőltetett magára.
- Te is tudod.
- Ostoba vagy - mondta Leila. - Dick és Joe nagyon sikviv emberek. Joe talán mindannyiunknál sikeresebb.
- Miért épp Zürich? Mi van Zürichben?
- Egyfajta szabadság - válaszolta Bernié halkan.
- Ez az. Ezt akartad eladni nekem a múlt éjjel. Azt kérdezted, hogy „mit szeretnék a legjobban?". Ezekkel a szavakkal.
- Nem tagadom, hogy sokat lehet keresni Zürichben.
- Az Omegával. így csináljátok. Ugye? Igaz?
- Nem tudom, hogy ez mit jelent - válaszolta Bernié, és most már maga is aggódott.
- Dick és Joe. Ők az Omegával vannak! És te is! A „Hasított Bőr". Információk Zürich számára. Pénzt kaptok az információért.
Leila megragadta a férje kezét.
- A telefonok, Bernié! Az üzenetek.
- Kérlek, Leila! Hallgass ide, Johnny Megesküszöm neked, hogy nem tudom, miről beszélsz. Tegnap felajánlottam a segítségemet, és komolyan is gondoltam. Folyamatban vannak bizonyos beruházások; pénzt ajánlottam neked bizonyos beruházásokra. Ennyi történt.
- Nem információért? Nem az Omega számára?
Leila megszorította a férje kezét; Bernié ránézett, és tekintetével nyugalomra intette. Visszafordult Tannerhez.
- Nem tudok elképzelni olyan információt, ami a birtokodban lenne, és nekem kellene. Nem ismerek semmitéle Omegát. Nem tudom, mi az.
- Joe tudja. Dick is tudja. Mindketten odajöttek Alihoz és hozzám. Megfenyegettek minket.
- Akkor pedig én nem tartozom hozzájuk. Mi nem vagyunk benne...
- Jaj, istenem, Bernié, valami történt... - Leila képtelen volt uralkodni magán. Bernié magához ölelte.
- Bármi is az, semmi közünk hozzá. Talán jobb, ha elmondod, miről is van szó. Lehet, hogy tudunk segíteni.
Tanner elnézte őket, amint összeölelkezve álltak. Hinni akart nekik. Barátokat akart: borzasztóan nagy szüksége volt szövetségesekre. És Fassett is azt mondta: nem mindegyik tagja az Omegának.
- Tehát tényleg nem tudjátok? Nem tudjátok, hogy mi az az Omega? Vagy hogy mit jelent a „Hasított Bőr".
- Nem - mondta Leila egyszerűen.
Tanner hitt nekik. Hinnie kellett nekik, hogy ne legyen többé egyedül. így hát belekezdett. És elmondott nekik mindent.
Amikor befejezte, a két író némán bámult rá. Cseperegni kezdett, de egyikük sem érzékelte az esőt. Végül Bernié megszólalt.
- És azt hitted, hogy arról beszélek?... Hogy mi is belekeveredtünk? - Bernié hitetlenkedve hunyorgott. - Istenem, ez tényleg őrület.
- Nem, nem az, valóság. Láttam.
- Azt mondod, hogy Ali nem is tud róla? - kérdezte Leila.
- Azt mondták, hogy ne mondjam meg neki, ezt mondták nekem!
- Kicsoda? Valaki, akit telefonon nem is tudsz utolérni? Egy férfi, akit Washingtonban nem is ismernek? Valaki, aki telebeszélte a fejedet rólunk szóló hazugságokkal?
- Valakit megöltek. Múlt szerdán a családomat is megölhették volna. Múlt éjjel Cardone-ékat és Tremayne-éket gázzal elkábították.
Osterman a feleségére nézett, majd ismét Tannerra.
- Ha tényleg elkábították - mondta csöndben.
- Meg kell mondanod Alice-nak - mondta Leila együtt-érzően. - Tovább nem titkolózhatsz előtte.
- Tudom. Elmondom neki.
- És valahogy ki kell jutnunk innen - mondta Osterman.
- Hova?
- Washingtonba. Van ott egy-két szenátor ismerősünk, és a kongresszusban is vannak barátaink.
- Bernie-nek igaza van. Vannak barátaink Washingtonban. Időközben alaposan eleredt az eső.
- Menjünk be - mondta Leila, megérintve Tanner vállát. -Várj! Bent nem beszélgethetünk. Lehallgatókészülékeket helyeztek el mindenütt.
Bemie és Leila Osterman összerezzentek, mintha pofonvágták volna őket.
- Mindenütt? - kérdezte Bemie.
- Nem vagyok biztos benne... semmiben sem vagyok biztos.
- Akkor hát a házban nem beszélünk. Vagy suttogunk és felerősítjük a rádiót.
Tanner a barátait nézte. Hála Istennek! Hála Istennek! Visszaindulhat az őrületből a normális világ felé.

Huszonnegyedik fejezet
Alig egy óra múlva kitört a júliusi vihar. Az időjárás-jelentés szerint erős széllökésekre lehetett számítani; Hatterastól Rhode Islandig másodfokú viharjelzés volt érvényben mindenütt. Az özönvizet a még oly kieső Saddle Valley sem kerülhette el.
Az első mennydörgés felébresztette Alit, és Tanner azt mondta - vagyis inkább - súgta neki a felerősített rádió hangja mellett, hogy el fognak menni Bernie-vel és Leilával együtt. Szorosan magához ölelte, és könyörgött, hogy ne kérdezzen semmit, bízzon benne.
A gyerekeket a nappaliba hozták: a televíziókészüléket a kandalló elé állították. Ali bepakolt két bőröndöt, és a garázs bejáratához állította őket. Leila tojást főzött, répát és zellert csomagolt az útra.
Bernié azt mondta, hogy egy-két órát megállás nélkül mennek majd.
Tanner az előkészületeket figyelte, és gondolatban egy negyedszázadot lépett vissza.
Evakurícíó!
Fél háromkor megszólalt a telefon. Tremayne hisztérikus, visszafojtott hangon - ugyanakkor hamisan, gondolta Tanner-elmesélte, hogy mi történt velük a Lassiter állomásnál, és azt mondta, túlságosan megrázták őket az események, sem hogy átjöjjenek vacsorázni. Ez lett volna az Osterman-víkend szokásos szombat esti vacsorája.
- Légy szíves, magyarázd meg nekem, mi folyik itt! - mondta Alice Tanner férjének a kamrában. A tranzisztoros rádió teljes hangerővel bömbölt, megpróbálta lehalkítani. A férfi megakadályozta, és magához húzta Alit.
- Bízzál bennem, kérlek, bízzál bennem - suttogta. - Az autóban mindent megmagyarázok.
- Az autóban? - Ali a rémülettől tágra nyílt szemmel nézte férjét, és a szája elé kapta a kezét. - Jaj istenem! Ez annyit jelent, hogy nem beszélhetsz?
- Bízzál bennem - Tanner visszament a konyhába, és szólt Bernie-nek, vagyis jelet adott neki a berakodásra. Elindultak a bőröndökért.
Mikor Tanner és Osterman visszatértek a garázsból, Leila a konyhaablaknál állt, és a hátsó kertet nézte.
- Szabályos szélvihar tombol odakinn. Megszólalt a telefon, Tanner felvette.
Cardone dühös volt. Újra és újra megesküdött arra, hogy széttépi azt a gazembert, aki elkábította őket. Ugyanakkor zavart is volt, halálra rémült. A karórája legalább 800 dollárt ért, és nem vitték el. A pénztárcájában jó néhány száz dollár volt, és hozzá se nyúltak.
- A rendőrség azt mondta, hogy Dicktől valamilyen papírokat loptak el. Valami Zürichhel, Svájccal kapcsolatos papírokat.
Cardone mélyen beszívta a levegőt, mintha válaszolni akarna, de aztán csendben maradt. Amikor megszólalt, Tanner alig hallotta.
- Nekem ehhez semmi közöm.
Aztán minden meggyőződés nélkül hadarni kezdett arról, hogy Philadelphiából telefonáltak: az apja nagyon beteg. Bettv-vel együtt otthon maradnak. Talán vasárnap találkoznak. Tanner letette a telefont.
- Hé - Leila a konyhából a kertet nézte. - Nézd azokat a napernyőket. Mindjárt elfújja őket a szél.
Tanner kinézett a mosogató fölötti ablakon. Az erős szél meghajlította a két hatalmas ernyőt. A vászon feszült a vékony fémbordákon, úgy tűnt, azonnal elhasadnak vagy kifordulnak. Tanner tudta, hogy különösnek tűnne, ha nem törődne vele. Eltérne a megszokott viselkedésétől.
- Megyek, és becsukom az ernyőket. Két perc az egész.
- Segítsek?
- Nincs értelme, hogy mind a ketten megázzunk.
- Az esőkabátod a hallban lévő szekrényben van.
Erősen fújt a szél, az eső szakadt. Kezével ellenzőt tartott a szeme fölé. és a vízfüggönyön keresztül a távolabbi asztalhoz ment. Elérte a lengedező vásznat, kezével kitapogatta a napernyő rúdján a kallantyút, és megpróbálta bezárni.
Ekkor lövedékek csapódtak be a kovácsoltvas asztalra. Fémdarabok repkedtek a levegőben, megperzselték a karját. Újabb sorozat. A lábánál cementdarabok pattantak le az asztal talpazatáról. És aztán egy másik lövés, most a másik oldalán.
Tanner a fémasztal alá vetődött, s a lövedékektől távolabb eső végébe kuporodott.
A sorozatok gyorsan követték egymást, nyomukban fém- és kődarabok süvítettek a levegőben.
Kúszva igyekezett hátrálni, de a nedves föld annyira csúszott alatta, hogy mozdulni sem tudott. Megmarkolt egy széket, és maga elé tartotta, mintha az utolsó szálat tartaná abból a kettészakadó kötélből, melyen egy mély szakadék fölött kell átkelnie. A kétségbeeséstől dermedten várta a halált.
- Engedd el, az istenért, engedd el!
Osterman ért mellé, az arcát pofozta, és megpróbálta lefeszíteni a karját a székről. Négykézláb másztak vissza a házhoz: lövedékek csapódtak be a ház zsalugátereibe.
- Menj onnan! Menj el az ajtóból! - üvöltötte Bernié, de már későn, vagy a felesége nem akart engedelmeskedni. Leila kinyitotta az ajtót, és Bernié Osterman belökte Tannert, és abban a pillanatban rávetette magát. Leila az ablak ala kuporodott, és becsapta az ajtót.
A lövöldözés megszűnt.
Ali a férjéhez pattant, megfordította, ölébe vette a fejét, és összerezzent a fájdalomtól, amikor meglátta a vért férje csupasz karján.
- Eltaláltak? - kiáltotta Bernié.
- Nem... nem. Jól vagyok.
- Dehogy van jól! Jaj istenem! Nézd a karját! - Ali a kezével próbálta letörölni a vért.
- Leila, keress valami alkoholt. Jódot. Ali, van itthon jód? Alice arcán nagy könnvcseppek gördültek le, nem tudott válaszolni. Leila megragadta a vállát, és rákiáltott:
- Hagyd abba, Ali, hagyd abba! Hol van a kötszer és a fertőtlenítő? Segíteni keh johnnyn!
- Van valami spray... a kamrában. Vatta is.
Semmi esetre sem hagyta volna ott a férjét. Leila a kamra felé kúszott. Bemie megvizsgálta Tanner karját.
- Nem súlyos, csak néhány karcolás. Nem hiszem, hogy a golyó belefúródott... - John Bemie-re pillantott. Undorodott saját magától.
- Megmentetted az életemet... Nem tudom, mit mondjak.
- Majd csókolj meg a következő születésnapomon... Jól van Leila. Add ide azt a holmit - Osterman átvette a gyógyszert, és Tanner karjára fújta a sprayt. - Ali, hívd a rendőrséget! Ne menj az ablak közelébe, de hívd föl azt a dagadt mészárost, akit rendőrkapitánynak neveztek.
Alice vonakodva hagyta ott a férjét, átmászott a mosogató mellett a falon levő telefonhoz, kinyújtotta a kezét, és leemelte a kagylót.
- Süket.
Leilának elakadt a lélegzete. Bemie odalépett, és kikapta a hallgatót Ali kezéből.
- Igaza van.
John Tanner az oldalára dőlt, és a konyhakőre szorította a karját. Rendben volt. Tudott mozogni.
- Próbáljuk megállapítani, mi a helyzet - mondta lassan.
- Mire gondolsz? - kérdezte Bemie.
- Ti lányok, maradjatok a padlón... Bemie, a villanykapcsoló a telefon mellett van. Amikor hármat számolok, kapcsold fel a villanyt!
- Mit akarsz tenni?
- Csak csináld, amit mondok! Tanner a bárpult mellett a konyhaajtóhoz kúszott, és fölállt hogy a konyhaablakon keresztül nem láthatták. Csak a iz eső és a mennydörgés moraja hallatszott.
- Kész vagy? Számolok.
- Mit akar tenni? - Ali fel akart állni, de Osterman megragadta, és a padlóra szorította.
- Ismered a dörgést, Bernié - mondta John. - Gyalogsági Kézikönyv, „éjszakai őrjárat" címszó. Nincs miért aggódnunk. Az esélyük ezer az egyhez.
- Én ilyesmiről sehol sem olvastam.
- Fogd be a szád... Egy, kettő, három.
Osterman felkattintotta a kapcsolót, és a konyhai lámpa felgyulladt. Tanner a kamra felé vetődött.
Megtörtént a jeladás. A jel, hogy az ellenség ott van.
Ismét hallották a lövéseket, az üvegcsörömpölést, a lövedékek becsapódását a ház falán. Nyomukban vakolatdarabkák repkedtek a levegőben. Osterman lekapcsolta a villanyt.
John Tanner csukott szemmel feküdt a padlón, és csendben így szólt:
-Tehát így állunk. A Iehallgatókészülék hazugság volt... Minden hazugság volt.
- Ne, maradj ott, lépj hátra - sikoltotta Leila. Mielőtt bármelyikük is megérthette volna, hogy mire gondol, a konyhán keresztül az ajtóhoz ugrott. Alice követte.
Tanner gyerekei nem hallották a kinti lövéseket; az eső, a mennydörgés és a televízió elnyomta a hangokat. A konyhai lövéseket viszont már meghallották. A két nő rájuk vetette magát, a padlóra rántotta és testével védelmezte őket.
- Ali, vidd át őket az ebédlőbe. Maradjatok a padlón - parancsolta Tanner. - Bernié, neked van fegyvered?
- Sajnálom, de soha sem volt.
- Nekem se. Milyen mulatságos! Mindig helytelenítettem, ha valaki fegyvert vásárolt. Istenverte primitívség.
- Mit fogsz tenni? - Leila megpróbált nyugodt maradni.
- Valahogy kiszabadulunk innen - válaszolta Tanner. - A lövések az erdő felől érkeznek. Bárki lőjön is, nem tudhatja, van-e nálunk fegyver. Az biztos, hogy a ház előtti részről nem fog lőni... Legalábbis nem hiszem. Elég sűrűn járnak autók az Orchard Drive-on... Beszállunk az autóba, kijutunk innen, ha a fene fenét eszik is.
- Majd én kinyitom az ajtót - mondta Osterman.
-Te már kitettél magadért ma délután. Most rajtam a sor... Ha jól időzítjük, nem lesz semmi probléma. Gyorsan ki lehet nyitni az ajtót.
A garázsba kúsztak. A gyerekeket a bőröndök közötti szűk helyre fektették, össze kellett húzódniuk, de legalább védve voltak. Leila és Ali a kocsi padlójára kuporodtak az első ülések mögé. Osterman ült a kormánynál, Tanner pedig a garázsajtó mögött állt, és várta a megfelelő pillanatot, hogy kinyissa.
- Gyerünk. Indíts!
Megvárja, gondolta, amíg a motor teljes erővel felberreg, feltépi az ajtót, és csak akkor ugrik a kocsiba. Semmi sem állt az útjukban. A kombi autó elfér a kis Triumph mellett, és könnyedén kivágódhat a kocsikijáróra.
- Gyerünk, Bernié, az isten szerelmére, indítsd már be! Osterman ehelyett kinyitotta az ajtót, és kiszállt. Tannerra meredt.
- Nem indul.
Tanner megpróbálta beindítani a Triumphot. A motor meg se nyikkant. Osterman felnyitotta a motorház tetejét, és intett John-nak, hogy jöjjön oda. Akét férfi a motor fölé hajolt, Tanner gyufát gyűjtött.
Minden vezetéket átvágtak.
- Kívülről is ki lehet nyitni az ajtót?
- Igen, hacsak nincs lelakatolva.
- Le volt?
- Nem.
- Hallhattuk volna az ajtónyitást?
- Ebben az esőben nem biztos.
- Akkor lehetséges, hogy valaki van itt.
A két férfi a kis fürdőszobaajtó felé nézett. Be volt zárva. Ez volt az egyetlen rejtekhely a garázsban.
- Küldjük ki őket innen - suttogta Tanner.
Ali, Leila és a két gyerek visszamentek a házba. Bernié és lohn a garázsban olyan tárgyat kerestek, amit fegyverként használhatnak. Tanner egy rozsdás baltát talált: Osterman pedig egy vasvillát. Mindketten a zárt ajtó felé mentek.
Tanner jelt adott Bernie-nek, hogy nyissa ki. Tanner berontott, a balta élét maga elé tartva.
Senki nem volt bent. De a falra fekete festékszóróval egy nagy görög „Q" betűt rajzoltak.

Huszonötödik fejezet
Tanner mindenkit leküldött az alagsorba. A gyerekeket Ali és Leila vitte le, miközben kínkeservesen igyekeztek, hogy játéknak állítsák be az egészet. Tanner megállította Ostermant a bejárati ajtónál.
- Állítsunk föl néhány akadályt, jó?
- Gondolod, hogy ezt is megpróbálják?
- Mindenre fel kell készülnünk.
A két férfi átkúszott az ablak alatt, és három nehéz karosszéket toltak a bejárati ajtóhoz, egyiket a másikra tették, a harmadikat melléjük állították. Aztán egymás után odakúsztak az ablakokhoz, vigyázva arra, hogy meg ne lássák őket, és ellenőriztek az ablakkilincseket, hogy jól be vannak-e zárva.
Tanner a konyhából egy kis elemlámpát vett magához, és zsebre tette. Megfogták a műanyag asztalt, és a kertbe nyíló ajtó elé húzták. Tanner az alumíniumszckeket Ostermanhoz taszította, aki az asztal alá zsúfolta őket. Az egyikkel feltámasztotta a kilincset.
- Ez így nem lesz jó - állapította meg Bernié. - így bezársz minket. Azt kellene kitalálnunk, hogyan jutunk ki innen.
- Te már kitaláltad?
A halvány derengésben Osterman csak Tanner testének körvonalát látta. Ugyanakkor érezte, hogy mennyire kétségbeesett a hangja.
- Nem, még nem találtam ki. De meg kell próbálnunk.
- Igen. De közben meg kell tennünk minden óvintézkedést... Nem tudjuk, hogy mi van odakinn. Nem tudjuk, hogy hányan vannak.
- Jó, akkor fejezzük be.
A két férfi a konyhán át, a kamra mellett, a garázsajtóhoz kúszott. A garázs külső ajtaját lelakatolták, és a nagyobb biztonság kedvéért az utolsó konyhaszcket még a kilincs alá támasztották, aztán visszakúsztak a hallba. Magukhoz vették a primitív fegyvereket - a baltát és a vasvillát -, és ők is lementek az alagsorba. Lehetett hallani az esőcseppek dobolását a pince négyszögletes ablakain, melyek az utca szintjével egy magasságban voltak. Időnként villanyfény világította meg a salakbeton falakat.
Tanner megszólalt.
- itt nemesik. Biztonságiam vagyunk. Akárki van is odakint, már biztos bőrig ázott. Egész éjjel nem maradhat ott... Szombat van. Tudjátok, hogy a rendőrség hétvégén őrjáratot tart a környéken. Látni fogják, hogy nem ég a villany, és közelebb jönnek, hogy megvizsgálják a házat.
- Llgvan, miért tennék? - kérdezte Ali. - Egyszerűen azt fogiák gondolni, hogy elmentünk vacsorázni...
- Kizárt dolog a tegnapi éjszaka után. MacAuliff megmondta, hogy szemmel tartják a házat. A járőrautók nem látnak be a hátsó kertbe, de észre fogják venni az elejét. Nézd - Tanner megfogta a felesége könyökét, és odavezette az utca szintjével egy magasságban lévő kockaköves lépcsőkhöz. Az eső kis patakokban folyt le az ablakon: alig lehetett kilátni. Még az Orchard Drive lámpáit is alig lehetett kivenni. Tanner elővette a kis zseblámpát, és intett Ostermannak, hogy jöjjön közelebb. -Mondtam Alinak, hogy MacAuliff azt mondta ma reggel, figyelik a házat. Nem akar többé semmi bajt... Ügyeletet tartunk majd ennél az ablaknál. Felváltva állunk majd itt, így senki nem fárad el annyira, hogy megcsalja a szeme. Abban a pillanatban, ha valamelyikünk megpillantja a járőrautót, fényjeleket adunk. Látni fogják és megállnak.
- Jó ötlet - mondta Bernié. - Nagyon jó. A pokolba is, bárcsak már fent mondtad volna!
- Nem voltam biztos benne. Érdekes, nem emlékeztem, hogy lehet-e látni az utcát ebből az ablakból. Legalább százszor takarítottam már ezt az alagsort, de nem emlékeztem biztosan - mosolygott rájuk.
-Jobban érzem magam - mondta Leila, igyekezvén, hogy John bizakodása a többiekre is átragadjon.
- Ali, te kezded. Mindenki tizenöt percig lesz az ablaknál. Bernié, mi ketten a két másik ablak között ingázunk majd. Leila, te pedig maradj Janettel, jó?
- Es én mit csináljak, apa? - kérdezte Raymond. Tanner büszkén nézte a fiát.
- Maradj az elülső ablaknál anyával! Te állandóan ott leszel. Figyeld, jön-e rendőrautó.
Tanner és Osterman a ház hátulsó és oldalsó ablakai között ingáztak. Tizenöt perc múlva Leila leváltotta Alit az elülső ablaknál. Ali talált egy régi plédet, amiből derékaljat rögtönzött, és ráfektette Janetet. A kisfiú az elülső ablaknál maradt Leilá-val, kifelé kémlelt, közben kezével egyfolytában az üveget dörzsölte - mintha a kinti vizet le tudta volna törölni.
Senki sem beszélt. Úgy tűnt, hogy egyre hevesebben esik, és a széllökések is erősödnek. Az elülső ablaknál Bernié került sorra. Amikor átvette feleségétől az elemlámpát, egy ideig átölelte az asszonyt.
Tanner következett, majd ismét Ali vette át a helyét. Egyikük se mondta ki, de kezdték elveszíteni a reményüket. Ha MacAuliff egyáltalán tart őrszolgálatot, és Tannerék házára külön figyel, nem tűnt logikusnak, hogy eltelt egy teljes óra, és a rendőrautó még mindig nem bukkant fel.
- Ott van! Ott van apa! Nézd azt a piros fényt!
Tanner, Bernié és Leila az ablakhoz rohantak, Alice és a kisfiú mellé. Ali bekapcsolta az elemlámpát, és ide-oda mozgatta. A járőrautó lassított. Már alig haladt, de nem állt meg.
- Add ide a lámpát!
Tanner kezébe vette az elemlámpát, és a fénysugarat egy pontra vetítette. Még homályosan, de már biztosan látni lehetett a fehér rendőrautó homályos reflektorát az egyre zuhogó esőben. Tanner gyorsan, függőlegesen fel-alá mozgatta a sugarat.
Bárki is vezette az autót, biztos, hogy észrevette a fényt. A fénysugarak áthatoltak a sofőr előtti üvegen, és a sofőr szemébe világítottak.
De a rendőrautó nem állt meg. A kocsifelhajtóhoz ért, majd lassan továbbgördült.
Tanner kikapcsolta az elemlámpát, nem akart megfordulni, nem akarta látni a többiek arcát. Bernié halkan megszólalt.
- Ez nem tetszik nekem.
- Biztos, hogy látott. Látnia kellett. - Ali fölemelte a kisfiút, aki még mindig kibámult az ablakon.
- Nem feltétlenül - hazudta John Tanner. - Elég rosszak a látási viszonyok. Az ablaka biztos olyan homályos volt, mint a mienk. Talán még inkább. Az autóablakok könnyen bepárásod-nak. Biztos errefelé jön vissza. Legközelebb biztosra megyünk. Legközelebb kirohanok.
- Hogyan? - kérdezte Bernié. - Nem érsz ki időben. Bútorokat raktunk egymásra az ajtó előtt!
- Majd ezen az ablakon át - mondta Tanner, és megpróbálta felmérni, kiférne-e. Az ablak túl kicsi volt. Milyen könnyen hazudik az ember!
- Én ki tudok kúszni rajta, apa. - A kisfiúnak igaza volt. Lehet, hogy szükség lesz rá, hogy őt küldjék.
Apja azonban tudta, hogy nem küldi. Nem teheti meg. Akárki vezette is a járőrautót, biztos, hogy látta a fénysugarat, mégsem állt meg.
- Vissza, mindenki az ablakhoz! Leila, itt rajtad a sor. Ali, nézd meg Janetet, szerintem elaludt.
Tanner tudta, hogy feladatokat kell adni nekik, akár szükségteleneket is, különben mindenki a saját gondolataival, a saját kétségbeesésével foglalkozik.
Mennydörgés törte meg a csendet, villámfénv világította meg az alagsort.
- Johnny - Osterman a bal hátsó ablakban állt. - Gyere ide! Tanner Osterman oldalára rohant, és kinézett. Az esőcseppek függönyén át egy rövid, függőleges fénysugarat látott a földön. A medence mögötti füvön, az erdő felől közeledett. A fénysugár rángatózott. Aztán a villámfénynél látni lehetett a lámpát tartó alakot. Valaki a ház felé tartott.
- Valaki fél, hogy beleesik a medencébe - suttogta Bemie.
- Mi az? - Ali hangja a rögtönzött matrac felöl érkezett, ahol a lányával ült.
- Valaki van itt kinn - válaszolta Tanner. - Mindenki maradjon teljes csendben. Lehet, hogy... ez jó. Lehet, hogy rendőr.
- Vagy az, aki ránk lőtt. jaj, istenem!
- Pszt! Maradj csöndben. Leila elment az ablak elől.
- Egyre közelebb jön! Már elérte a medencét!
A két férfi hátrált, és az ablak oldalán állt meg. A íerfi a zuhogó eső ellen egy hatalmas poncsót viselt, a fején pedig kalapot. Kikapcsolta az elemlámpát, ugy közelítette meg a hazat.
A foglyok hallhattak maguk fölött a konyhaajtó recsegését, és azt, hogy egy test nekifeszül a fának. A recsegés hamarosan megszűnt, és a vihar hangját leszámítva csend volt.
A férfi otthagyta a konyhát, és Tanner látta, hogy az elemlámpa ténye megint ide-oda imbolyog. Az alak a haz garázs te-loli részénél tűnt el. - Bernié! - Leila Alice és a gyerek mellett állt. - Nezd! Arra! Az oldalablakon túl egy másik lámpa szaggatott fényét látták. Bár nagyon távoli volt, mégis fényes, és egyre közelebb tancolt.
Akárki tartotta is az elemiámpát, futva közeledett a házhoz.
A fény hirtelen kihunyt, csak az esőt és a villámlást lehetett látni. Tanner és Osterman az oldalsó ablakhoz mentek, elhelyezkedtek a két oldalán, és óvatosan kinéztek. Senkit sem láttak, csak az eső esett, rézsútosan, ahogy a szél fújta.
Fentről hirtelen hangos reccsenés hallatszott. Aztán még egy, még élesebben. Fa ütődött tahoz. Tanner a lépcsőhöz ment. Bezárta a pinceajtót, de az olyan vékony volt, hogy egy erősebb rúgás be tudta volna szakítani. Kezében tartotta a baltát, és kész volt arra, hogy bárkire lesújtson, aki lejön a lépcsőn. Csend.
Nem hallatszott többé zaj a házból.
Alice Tanner hirtelen felsikoltott. Egy nagy kéz törölgette, az elülső ablak üvegét. Elemlámpa éles fénye hasított át a sötétségen. Valaki az ablak előtt guggolt, az esőkabát csuklyája eltakarta az arcát.
Tanner a feleségéhez ugrott, a kislányt felemelte a takaróról. - Hátra, hátra, egész a falhoz.
A kívül álló csizmájával berúgta az ablakot, nyomában üvegcsörömpölés és üvegszilánkok repkedtek szerteszéjjel. Folytatta a rugdosást. Sár- és üvegdarabkák, faforgácsok repkedtek az alagsorban. Az eső beesett a betört ablakon. A hat fogoly az elülső falnál húzta meg magát. Az elemlámpa fénye a padlót, a szemközti falat és a lépcsőt pásztázta. Ami ezután következett, szinte megbénította őket. Az ablak szélénél fegyvercső jelent meg, és lövések sorozata csapódott a padlóba és a hátsó falba. Aztán csönd. A salakbeton szürke pora örvénylett az alagsorban; az erős elemlámpa fényében fehér kőporfelhőnek látták. Az idegen ismét lövöldözni kezdett, vadul, összevissza. Tanner mint egykori gyalogos katona, rájött: újabb tárat kattintottak be egy géppisztolyba.
És ekkor, pontosan velük szemben egy másik puskatussal a hátsó ablakot is beverték. Erős fénynyaláb világította meg a falhoz szorult embereket. Tanner látta, hogy a felesége magához öleli a kislányát, hogy saját testével védelmezze a pici testet. A férfi úgy érezte, hogy a dühtől megpattan az agya.
Az ablakhoz futott, a kezében lévő baltát a kitört ablak mögött guggoló férfi felé lendítette. Az alak hátraugrott. Tanner feje fölött lövések csapódtak a mennyezetbe. Ekkor az elülső ablakból érkező fénysugár vetődött oda. Tehát vége, gondolta Tanner, neki mindenképpen vége. Azonban Bemie a puskacső felé lendítette a vasvillát, és ezzel elterelte a lövéseket Tanner-ról. A főszerkesztő visszakúszott a feleségéhez és gyerekeihez.
- El innen! - kiabálta, és közben az alagsor garázs felőli fala felé terelte őket. Janet nem tudta abbahagyni a sikoltozást.
Bemie megragadta felesége csuklóját, és az alagsor sarka irányába húzta. A fénynyalábok keresztezték egymást. Folytatódott a lövöldözés. A levegő porral telt meg, alig kaptak levegőt.
A hátsó ablakból érkező fény hirtelen eltűnt; az elülső ablakból érkező folytatta a szörnyű kutatást. A második fegyver gazdája helyet változtatott. A távolabbi ablak felől újabb üvegcsö-römpölés hallatszott. Az elemlámpa felvillanó fénye elvakította őket. Tanner a feleségét és a gyerekeit a lépcső melletti sarokba terelte. Záporoztak a golyók; Tanner érezte a rezgéseket, amint a lövedékek a falba csapódnak körülötte.
Kereszttűz.
Keményen fogta a baltát, aztán, bár pontosan tudta, hogy bármelyik lövedék eltalálhatja, előreugrott. De egyik se olthatja ki az életét, amíg célt nem ért! Semmi sem akadályozhatja meg!
Elérte az oldalsó ablakot, és rézsútosan belevágott a baltával. Valaki felüvöltött fájdalmában; a nyílásba vér fröccsent. Tanner arcát és karját elöntötte a vér.
Az elülső ablakban lévő fegyveres megpróbálta célba venni Tannert, de abból a szögből nem sikerülhetett neki. A lövedékek a padlót találták.
Osterman a másik puska felé futott, vállán a vasvillával. Az utolsó pillanatban, mint egy dárdát átlendítette a kitört ablakon. Fájdalomüvöltés. A tüzelés megszűnt.
Tanner az ablak alatt a falnak dőlt. A felvillanó fényben látta a lecsorgó vért.
Életben van, és éz figyelemreméltó tény.
Megfordult és elindult a felesége és a gyerekei felé. Ali karjában tartotta a még mindig sikoltozó Janetet. A fiú arccal a falnak fordulva keservesen sírt.
- Leila, Jézusom, Istenem - Bernié hisztérikus kiáltozása a legrosszabbat sejttette. - Leila, hol vagy?
- Itt vagyok - szólalt meg Leila csöndben. - Semmi bajom, drágám.
Tanner látta, hogy Leila az elülső falnak támaszkodik. Nem követte Tanner utasítását, nem mozdult.
És ekkor Tanner meglátott valamit, ami szöget ütött kimerült fejeben. Korábban nem vette észre, hogy Leila hatalmas, zöldes színű brosst visel. Most világosan látta, mert fénylett a sötétben. Valami színjátszó kő volt, afféle divatos butikholmi. Lehetetlen volt, hogy ne vegyék észre a sötétben.
Halvány fény világította meg az asszony körül a falat. Tanner, ha nem is egészen, de majdnem biztos volt benne; az asz-szony körül nem voltak lövésnyomok.
Tanner egyik karjával a feleségét és a kislányát karolta át, a másik kezével a fia fejét simogatta. Bernié Leilához rohant, és átölelte. Sziréna hangja nyomta el a vihar hangját, majd a kitört ablakon besüvítő szelet lehetett hallani.
Mozdulatlanok maradtak, megpróbálták elviselni az elviselhetetlent. Jó néhány perccel később hangokat és kopogást hallottak föntről.
- Tanner, Tanner, nyissa ki az ajtót!
A férfi elengedte a feleségét és a kisfiát, és a kitört elülső ablakhoz ment.
- Itt vagyunk, itt vagyunk, istenverte, szemét zsaruk!

Huszonhatodik fejezet
Tanner már számtalanszor látta ezt a két rendőrt a faluban, amikor a forgalmat irányították, vagy járőrkocsiban száguldoztak, de nem tudta a nevüket. Alig egy éve vették fel őket a testülethez, és fiatalabbak voltak, mint Jenkins és McDermott.
Most ő támadott. Az első rendőrt vadul a hall falának szorította. Kezéről a vér a rendőr esőkabátjára kenődött. A másik rendőr lerohant a lépcsőn az alagsorba a többiekért.
- Az isten szerelmére, engedjen el!
- Mocskos gazember! Nyamvadt alak! Megölhettek volna... Meg akartak ölni minket, mindannyiunkat! A feleségemet, a gyerekeimet! Miért csinálták ezt? Erre válaszoljon! Gyorsan válaszoljon!
- Engedjen el, az istenit, mit csináltunk? Miféle választ vár, az ég áldja meg?
- Elment a ház előtt egy félórával ezelőtt. Látta az elemlámpa fényét, de azért meglépett. Elrohant innen.
- Ön megbolondult! Ronnie-val együtt a város másik részén voltunk. Öt perccel ezelőtt kaptuk az üzenetet, hogy jöjjünk át ide. Scanlanék jelentették a lövéseket...
- Ki volt a másik autóban? Tudni akarom, hogy ki volt a másik autóban!
- Ha leveszi rólam a mocskos kezét, kimegyek a járörlistáért. Elfelejtettem, hogy kik, de tudom, hogy hol vannak. Az Apple Drive-on vannak. Rablás történt.
- Cardone-ék laknak az Apple Drive-on.
- Nem Cardone-ék háza volt. Ismerem azt a házat. Egy öreg házaspárt raboltak ki. Needhamékat.
Ali jött fel a lépcsőn a hallba, karjában tartotta Janetet. A kislány öklendezett, levegőért kapkodott. Ali halkan sírt, ringatta a kislányt.
A kisfiú követte őket, maszatos arcán a por könnyekkel keveredett. Utána Ostermanék jöttek. Bernié átkarolta Leila derekát, és így támogatta felfelé a lépcsőn. Úgy ölelte magához, mintha soha többé nem akarná elengedni.
A másik rendőr lassan jött át az ajtón. Arckifejezése megriasztotta a szobában lévő társát.
- Szűz Mária, Jézus anyja - mondta halkan. - Valóságos mészárszék van ott lent... Krisztusra esküszöm, nem értem, hogy bármelyikük is hogyan maradt életben!
- Hívja föl MacAuliffot! Jöjjön ide!
- Nincs vonal - mondta Tanner, és szelíden a nappaliban lévő kanapéhoz támogatta Alit.
- Majd rádión hívom. - A Ronnie nevű rendőr a bejárati ajtóhoz ment. - Nem fogja elhinni, ha látja - mondta halkan.
A szobában maradt társa egy karosszéket hozott Leilának. Leila beleroskadt, és most már ő is sírni kezdett. Bernié a felesége fölé hajolt, a haját simogatta.
Raymond az apja mellé kuporodott, az anyja és a testvére elé. Rémületében csak nézett az apjára.
A rendőr az alagsorba vezető lépcső felé indult. Nyilvánvaló volt, hogy nemcsak azért akart lemenni, hogy körülnézzen, hanem azért is, hogy ne zavarja a nappaliban lejátszódó intim jelenetet. Kinyílt az ajtó, és a másik járőr jött be.
- Szóltam Macnak. Az autójában vette a rádióadást. Jézusom, hallania kellett volna! Útban van ide.
- Mennyi idő alatt ér ide? - kérdezte Tanner a kanapé felől.
- Nemsokára, uram. Úgy nyolcmérföldnyire lakik innen, de az utak rohadt rosszak. A hangjából ítélve viszont gyorsabban ideér, mint bárki más.
- Tucatnyi emberemet helyeztem el a környéken, kettő pedig a házban lesz. Az egyik lent, a másik pedig a fölső hallban. Nem tudom, mi mást tehetnék még.
MacAuliff az alagsorban volt Tannerral, a többiek odafönt. A házigazda négyszemközt akart beszélni a rendőrkapitánnyal.
- Ide figyeljen! Valaki, az egyik embere elment a házunk mellett, és nem állt meg. A fenébe is, nagyon jól tudom, hogy látta az elemlámpám fényét. Látta, mégis továbbhajtott.
- Ezt nem hiszem. Ellenőriztem. A járőrautóban lévő rendőrök semmit sem vettek észre errefelé. Látta a listát. Ezt a helyet különösen szemmel tartjuk.
- Láttam, hogy a járőrautó elment... Hol van Jenkins? Hol van McDermott?
- Szabadnaposak. De arra gondoltam, hogy szolgálatba hívom őket.
- Érdekes, hogy hétvégén szabadnaposak, hát nem? -Hétvégén cserélgetem az embereimet. A hétvégeken fokozzuk az ellenőrzést, az elöljáróság utasításai szerint.
Tannerra mentegetőzésként hatottak MacAuliff szavai.
- Még valamit meg kell tennie.
MacAuliff nem figyelt rá. A salakbeton falakat vizsgálgatta. Hatalmas alakja meghajolt, ahogy az ólomlövedékeket szedegette a földről.
- Minden egyes bizonyítékot el akarok küldeni analízisre. Az FBI-t is igénybe veszem, ha Newark nem képes rá... Mit is mondott?
- Azt mondtam, hogy még valamit meg kell tennie. Nagyon fontos, de velem együtt kell megtennie. Senki mással.
- És mi az?
- Ketten elmegyünk, és keresünk egy telefont, és két embert felhív majd helyettem.
- Kiket? - kérdezte MacAuliff, mert Tanner a pincelépcsőhöz ment, hogy megbizonyosodjék róla, senki sem hallja őket.
- Cardone-ékat és Tremayne-éket. Tudni akarom, hogy hol vannak, hogy hol voltak.
- Mi a fene...
- Csak tegye, amit mondok!
- Azt gondolja...
- Én nem gondolok semmit. Csak azt akarom tudni, hogy hol vannak... Mondjuk úgy, hogy még mindig aggódom értük. - Tanner elindult a lépcsőn, MacAuliff mozdulatlan maradt a pince közepén.
- Várjon egy kicsit! Azt akarja, hogy felhívjam őket, és utána folytassam le a vizsgálatot. Jól van, megteszem... Most pedig rajtam a sor. Maga fájdalmat okoz nekem. Kiújult a gyomorfekélyem. Ördög és pokol! Mi megy itt? Túl sok minden történik itt, ami nem tetszik nekem. Ha valami nézeteltérés támadt ön és a barátai között, mondja el nyíltan! Nem tudok megoldani egy dolgot, ha nem tudom, hogy ki után kell mennem. És még azt is megmondom magának - MacAuliff halkabban beszélt, egyik kezével a főszerkesztőre mutatott, a másik kezével a fekélyes gyomrát fogta -, nem hagyom elszarni a minősítésemet a maga kisded játékai miatt. Nem akarok tömegmészárlást a körzetemben. Csak mert maga nem mondta meg nekem azt, amit tudnom kellene ahhoz, hogy meg tudjam akadályozni.
Tanner állva maradt, egyik lába már az első lépcsőfokon volt. Csak nézett, és csodálkozott. Egy perc alatt el tudja mondani, gondolta.
-Rendben... Omega... Hallott már az Omegáról? - Tanner MacAuliff szemébe nézett, hogy a legkisebb áruló jelet is felfedezze. - Egészen elfelejtettem! Önt nem avatták be az Omegaügybe, ugye?
- Mi a pokolról beszél?
- Kérdezze meg Jenkinst, talán ő majd elmondja magának... Jöjjön, menjünk!
MacAuliff három embert hívott fel telefonon a rendőrautójából. Világos, pontos információkat kapott. Tremayne-ék és Cardone-ék sem otthon nem voltak, sem a közelben.
Cardone-ék New Yorkon túl, Rockland megyében tartózkodtak. A cseléd mondta, hogy ott vacsoráznak; és megkérte a rendőrt, hogy ha sikerül elérni őket, szóljon, hogy telefonáljanak haza. Philadelphiából sürgős üzenetet kaptak.
Tremayne-éknál Virginia rosszul érezte magát, és a Ridge Parkba vitték az orvosához.
Az orvos megerősítette, hogy Tremayne-ék látogatást tettek nála. Biztos volt benne, hogy tőle New Yorkba mentek, merthogy azt javasolta nekik: menjenek el mulatni, mert Mrs. Tremayne rosszulléte elsősorban pszichológiai okokra vezethető vissza. Jobb, ha elfelejti a Lassiter állomást, és másra gondol.
Minden olyan pontos, gondolta Tanner. Két-három oldalról is igazolt tények. Végül is egyik házaspárról sem kapott teljes beszámolót. Tanner a pincebeli eseményeket rekonstruálva rájött arra, hogy az egyik támadó akár nő is lehetett.
Fassett az mondta, hogy az Omega gyilkosokból és fanatikusokból áll. Férfiakból és nőkből.
-Itt van a válasz - MacAuliff szavai beférkőztek Tanner gondolataiba. - Ellenőrizni fogjuk őket, ha visszatérnek. Elég könnyű lesz ellenőrizni, amit mondanak... Amint tudja.
- Igen... Igen, persze. Majd felhív, ha beszélt velük.
- Ezt nem ígérem meg. Majd akkor hívom fel, ha úgy döntök, hogy tudnia kell róla.
jött a szerelő, hogy megjavítsa az autókat. Tanner a konyhán keresztül a garázsba vezette, és az arckifejezését figyelte, ahogy az elvágott vezetékeket vizsgálta.
-Önnek igaza volt, Mr. Tanner. Mindegyik vezeték. Csak ideiglenesen csinálom meg, majd a műhelyben javítom meg véglegesen. Rohadt játékot űzött magával valaki.
A konyhában Tanner csatlakozott feleségéhez és Osterma-nékhoz. A gyerekek fönt voltak Raymond szobájában. MacAuliff egyik beosztottja vállalta szívesen játszik velük bármit, amit akarnak, hogy megpróbálja nyugton tartani őket, amíg a felnőttek beszélgetnek.
Osterman hajthatatlan volt. Ki kell jutniuk Saddle Valley-ból, el kell jutniuk Washingtonba. Ha a nagy kombi autó ismét üzemképes lesz, elindulnak, de nem autóval mennek, hanem repülővel, a Kennedy reptérről. Nem bíznak meg a taxisokban. MacAuliffnak nem adnak magyarázatot; egyszerűen beülnek az autóba, és elmennek. MacAuliffnak nincs törvényes joga ahhoz, hogy visszatartsa őket.
Tanner Ostermanékkal szemben, Ali mellett ült és a kezét fogta. Bernié és Leila kétszer is felszólították, hogy mindent mondjon el a feleségének, de Tanner azt válaszolta, hogy majd négyszemközt.
Ostermanék azt gondolták, hogy értik. Ali nem értette, de a férje fogta a kezét. Minden alkalommal, amikor Leila megszólalt, Tannernek eszébe jutott az alagsori sötétségben fénylő bross - és az, hogy Leila körül nem csapódtak be golyók.
Csöngettek, Tanner ajtót nyitott. Mosolyogva jött vissza. - Hangok a valóságból. Megérkeztek a telefonszerelők. -Tanner nem ült vissza a székére. Lassan kezdtek kialakulni benne egy terv homályos körvonalai. Alira is szüksége lesz.
A felesége odafordult fele, eb mintha a gondolataiban olvasna, megszólalt.
- Felmegyek, megnézem a gyerekeket.
Ali kiment, Tanner az asztalhoz lépett. Felvette a doboz cigarettát, és az inge zsebébe tette.
- Most elmondod neki? - kérdezte Leila.
- Igen.
- Mindent mondjál el. Talán kitalál valami értelmeset erről a... Omegáról. - Bemie még mindig hitetlenkedve nézett. - Isten látja lelkem, én nem értem.
- Láttad a jelet a falon.
Bemie különös arccal nézett Tannerre.
- Láttam.
- Bocsánat, Mr. Tanner - a lenti rendőr állt a konyhaajtóban. - A telefonszerelők beszélni akarnak önnel. A dolgozószobában vannak.
- Rendben. Mindjárt ott leszek. - Visszafordult Bemie Oster-manhoz. - Szeretném az emlékezetedbe idézni, hogy az a jel, amit láttál, a görög „ómega" volt.
Gyorsan a konyhaajtóhoz lépett, és átsietett a dolgozószobába. Az ablakon túl viharfelhők gomolyogtak, az eső kezdett csendesedni, de még mindig esett. A szobában sötét volt, csak az asztali lámpa világított.
- Mr. Tanner - a hang a háta mögül érkezett, hirtelen megfordult. A Cole nevű ember állt előtte. A telefontársaság kék zakója volt rajta, és feszülten figyelte őt. A másik ember melletti állt. - Kérem, ne kezdjen el hangoskodni.
Tanner elvesztette az önuralmát. Az ügynökre vetette magát.
- Te, gazember...
Ketten fogták le, hátrafeszítették a karját. Cole a vállát fogt meg, és gyorsan, nagyon szuggesztíven beszélt.
- Kérem. Tudjuk, hogy min ment keresztül. Nem tudjuk neg nem történtté tenni, de biztosíthatom, hogy vége van. Vége van, Mr. Tanner. Az Omegát összeroppantottuk.
- Semmit se mondjanak nekem. Gazemberek! Mocskos gazemberek! Önök nem léteznek. Sosem hallottak Fassettról. A telefonjaik nem működtek. Maguk...
- Gyorsan el kellett mennünk - szakította félbe az ügynök. -Mindkét posztot el kellett hagynunk. Feltétlenül szükséges volt. Majd később magyarázatot adnak.
- Egy szavát se hiszem el!
- Csak figyeljen! Később majd dönthet, de most hallgasson ide! Fassett alig kétmérföldnyire innen az utolsó részleteket rakja össze. Washingtonnal együtt a végcél felé halad. Reggelre markunkban lesz az Omega.
- Miféle Omega? Miféle Fassett? Felhívtam Washingtont. Beszéltem McLeannal is Virginiában.
- Ön egy Dwight nevű emberrel beszélt. Rangja szerint ő Andrews főnöke, de valójában nem az. Dwightot soha nem avattuk be az Omega-ügybe. A titkosszolgálatnál ellenőrizte magát, és felhívta az igazgatót. Nem volt más megoldás, mint hogy tagadjunk, Mr. Tanner. Ilyen esetekben mindig tagadunk. Ezt kell tennünk.
- És mi történt kint az őrökkel? Mi történt az istenverte lehallgatókészülékekkel? Mi történt azokkal a csapatokkal, amelyek biztosították volna az épségünket?
-Kap majd magyarázatot... Nem fogok hazudni. Mindig történnek hibák. Szarvashibák, ha úgy tetszik. Vannak előre nem látható dolgok, és ezt tudjuk. Tudniillik korábban sosem találtuk szemben magunkat az Omegával. Az a legfontosabb, hogy a cél most már előttünk van. Célegyenesben vagyunk.
- Ez lószar! A legfontosabb az, hogy a feleségemet és a gyermekeimet majdnem megölték.
- Nézze! Nézze ezt! - Cole egy kis fémlemezt vett elő a zsebéből. A kollégái elengedték Tanner karját. - Tessék, fogja meg. Nézze meg közelebbről!
Tanner a kezében lévő apró tárgyra nézett, és a fény felé tartotta. Látta, hogy a parányi holmi rozsdafoltos.
- Nos?
- Ez az egyik lehallgatókészülék. Sav korrodálta. Sav csöppent rá, és ezért romlott el. Minden szobában elrontották a lehallgatókészüléket. Nem kaptunk a házból semmiféle adást.
- Hogy találhatta meg akárki?
- A megfelelő készülékkel nagyon könnyen. A lehallgatókészülékeken nincs semmiféle bizonyíték, semmiféle ujjlenyomat. Ez az Omega, Mr. Tanner.
- De kicsoda?
- Még én sem tudom. Csak Fassett tudja. Mindent ő irányít. Három kontinensen ő a legügyesebb ember. Ha nem hisz nekem, kérdezze meg a külügyminisztert vagy az elnököt, ha akarja. Ebben a házban már semmi sem történik.
John Tanner mélyeket lélegzett, és az ügynököt nézte.
- Tudatában van, hogy semmit sem magyarázott meg?
- Mondtam már. Később.
- Ez így nem lesz jó.
Cole viszonozta Tanner kérdő pillantását.
- Van más választása?
- Behívom a rendőröket, és üvöltözni kezdek.
- Mi haszna lenne belőle? Néhány órára békén hagynák. De meddig tartana?
Tanner még valamit meg akart kérdezni. De bármit válaszolna is Cole, nem változtatna a helyzeten. John Tanner gondolataiban kikristályosodott a terv. De Cole sosem fogja megtudni.
- Mit tehetnék még?
- Ne tegyen semmit. Az égvilágon semmit.
- Ha ilyesmiket mondanak, mindig golyózápor hull rám.
- Nem lesz több golyózápor. Annak már vége.
-Ertem. Tehát vége... Rendben. Én... Nem... csinálok semmit. Visszamehetek a feleségemhez?
- Természetesen.
- Időközben tényleg megjavították a telefont?
- Igen.
A főszerkesztő megfordult, és lassan visszament a hallba. A karja sajgott.
Soha többé nem bízhat senkiben.
Saját maga kényszeríti majd cselekvésre az Omegát.

Huszonhetedik fejezet
Ali az ágy szélén ült, és a férje történetét hallgatta. Voltak olyan pillanatok, amikor azon tűnődött, vajon józan-e. Tudta, hogy az olyan emberek, akik állandó feszültségben élnek, mint John is, könnyen idegösszeomlást kaphatnak. Meg tudta érteni a mániákusokat, azokat az ügyvédeket és tőzsdeügynököket, akik pánikba esnek, ha úgy érzik, hogy hamarosan tönkremennek, még Johnt is megértette, aki mindenképpen megpróbálta megoldani a megoldhatatlant. Azt azonban, amit most elmesélt neki, egyszerűen nem tudta felfogni.
- Miért egyeztél bele? - kérdezte a férjét.
- Őrültségnek hangzik, de csapdába estem. Nem volt más választásom. Végig kellett csinálnom.
- Önként vállaltad - mondta Ali.
-Nem igazán. Amikor beleegyeztem, hogy Fassett megmondja nekem a neveket, aláírtam egy nyilatkozatot, miszerint a nemzetbiztonsági törvény értelmében bíróság elé idézhetnek. Abban a pillanatban, amikor megtudtam, hogy kik ők, megfogtak. Fassett előre tudta ezt. Lehetetlen volt normális kapcsolatot tartani velük. És ha nem követem Fassett parancsait, túllépem a határt, és vádat emelnek ellenem.
- Micsoda szörnyűség - mondta Ali halkan.
- Inkább mocskos.
Aztán elmesélte azokat a jeleneteket is, amelyek közötte és Ginny, majd Leila között játszódtak le az úszómedencénél. És hogy Dick Tremayne hogyan követte őt a garázsba. Végül, hogy Bemie éppen mondani akart neki valamit, amikor Janet sikoltozni kezdett, és felébresztette az egész házat.
- Akkor végül nem mondta el, mit akart.
- Csak annyit mondott, hogy valami pénzt ajánl föl bizonyos befektetésekhez. Mindkettőjüket megvádoltam azzal, hogy tagjai az Omegának... Aztán megmentette az életemet.
- Nem. Várj csak egy picit! - Ali előredőlt. - Amikor kimentél, hogy becsukd az ernyőket, és mi mindannyian néztünk téged az esőben... és amikor elkezdődött a lövöldözés, mindannyian pánikba estünk... Ki akartam menni, de Leila és Bemie megakadályozta. Sikoltoztam, és megpróbáltam kiszakítani magam a karjukból. Leila - és nem Bemie - tartott engem a falhoz szorítva. Hirtelen Bernie-re nézett, és azt mondta: „Mehetsz, Bemie, rendben van, Bemie..." Nem is értem, szinte kiparancsolta.
- Az asszonyok általában nem szokták kiküldeni férjüket egy kivégző osztag elé.
- Én is ezen csodálkoztam. Azon gondolkoztam, hogy vajon bennem lett volna-e annyi bátorság, hogy kiküld jelek... érte, Bernie-ért.
aztán Tanner elmesélte a feleségének, hogy mit gondolt arról a brossról; és hogy Leila körül a falon nem voltak lövésnyomok.
- De ők is lenn voltak az alagsorban, drágám. Nem voltak kint. Nem ők voltak azok, akik ránk lőttek. - Ali megállt. Ez már túl sok volt neki, hogy még erre a szörnyűségre is visszaemlékezzen. Képtelen volt tovább beszélni róla. Inkább elmesélte, hogy Joe hogyan hisztériázott a nappaliban, és elmondta azt is, hogy Betty Cardone az ablakon keresztül nézte végig a jelenetet.
- Tehát itt tartunk - mondta a férfi, amikor befejezte. - Illetve nem, nem is tudom, hol tartunk.
- De az az ember lent azt mondta, hogy vége. Azt mondta neked, hogy vége.
- Sok mindent mondtak nekem... De melyikük az? Vagy mind a hárman?
- Kicsoda? - kérdezte Ali.
- Az Omega. Házaspároknak kell lenniük. Ketten lépnek akcióba... De Tremayne-ékat és Cardone-ékat elkábították az autóban. A Lassiternél hagyták őket... Vagy mégse?
Tanner zsebre dugott kézzel fel-alá sétált. Az ablakhoz ment, nekidőlt a párkánynak, és kinézett a pázsitra.
- Sok zsaru van kint. Halálra unják magukat. Fogadok, hogy nem mentek le az alagsorba. Azon gondolkozom...
Betört az ablak. Tanner elvágódott, és vér ütött át az ingén. Ali felsikoltott, és odarohant a férjéhez, aki a földre esett.
A lövöldözés folytatódott, de több lövés nem találta el az ablakot. Kint csapódtak be. A hallban lévő rendőr berontott a szobába, és a padlón heverő Tannerhez futott. Alig három másodperc múlva a lenti őr rohant be a szobába, pisztollyal a kezében. Lentről visítozás hallatszott föl. Leila lihegve jött be, Alihoz és a földre zuhant férjéhez rohant.
- Bemie, az isten szerelmére, Bernié! De Osterman nem tűnt fel.
- Fektessük az ágyra - morogta a fentől érkező rendőr. - Kérem, asszonyom, engedje el! Hagyja, hogy az ágyra fektessem!
A lépcsőről Osterman kiáltozása hallatszott.
- Mi az ördög történt? - Bejött a szobába. - Jaj, Istenem!
Tanner visszanyerte az eszméletét, és körülnézett. MacAuliff az orvos mellett állt; Ali az ágy szélén ült. Bemie és Leila az ágy lábánál álltak, és próbáltak biztatóan mosolyogni.
- Hamarosan jobban lesz. Egyszerű horzsolás - mondta az orvos. - Fájdalmas, de nem komoly. A vállán egy porcot ért a golyó. Ez történt.
- Rám lőttek?
- Igen, magára lőttek - hagyta rá MacAuliff.
- Ki lőtt rám?
- Azt nem tudjuk - MacAuliff kevés sikerrel próbálta dühét leplezni. A kapitány nyilvánvalóan mellőzöttnek érezte magát. A tényeket nem közölték vele. - De meg kell mondanom magának, az a szándékom, hogy mindannyiukat kihallgatom. Lehet, hogy az egész éjszaka rámegy, de tudnom kell, mi történik itt. Maguk mind átkozott bolondok, ezt nem hagyhatom!
- Bekötöttem a sebet - mondta az orvos, és felvette a zakóját. - Bármikor felkelhet, és sétálhat, ha úgy érzi. Ne vegye túl komolyan, Mr. Tanner. Egy mély vágásnál nem több az egész. Alig vesztett vért. - Az orvos mosolygott, és elsietett. Nem volt oka, hogy maradjon.
Amint becsukódott az ajtó, MacAuliff azonnal megszólalt.
- Megkérem önöket, hogy várjanak odalent. Négyszemközt szeretnék beszélni Mr. Tannerral.
- Kapitány, éppen most lőtték meg - mondta Bernié határozottan. - Most nem hallgathatja ki; nem engedem!
- Rendőrtiszt vagyok, és hivatalos ügyben járok el; nincs szükségem az engedélyére. Hallotta az orvost. Nem sebesült meg súlyosan.
- Épp elég sok mindenen esett át - bámult Ali MacAuliffra.
- Sajnálom, Mrs. Tanner. Erre szükség van. Na, most pedig mindannyian, kérem...
- Nem. Nem megyünk ki - Osterman a felesége mellől elindult a rendőrfőnök felé. - Nem Tanner az, akit ki kellene kérdezni, hanem ön. Az egész istenverte rendőrséget kellene megkaparni egy kissé! Tudni akarom, melyik járőrautó nem állt meg, kapitány. Hallottam a magyarázatát, de nem fogadom el.
- Ha így folytatja, Mr. Osterman, behívom az egyik emberemet, és bezáratom magát.
- Azt próbálja meg...
-Ne ingereljen! Volt már dolgom a maga fajtájával. New Yorkban dolgoztam, bibsikém.
Osterman halálos nyugalommal kérdezte:
- Mit mondott?
- Ne provokáljon engem! Maga engem provokál!
- Hagyd! - mondta Tanner az ágyból. - Tényleg nem bánom. Tanner felült, amikor MacAuliff egyedül maradt. Nagyon fájt a válla, de tudta mozgatni. MacAuliff az ágy lábához ment, és mindkét kezével megfogta a támlát. Higgadtan beszélt.
- Most pedig beszélni fog. Elmond mindent, vagy letartóztatom, mert nem ad információt egy gyilkossági kísérletről.
- Engem akartak megölni.
- Akkor is gyilkosságról van szó. GYILKOSSÁG. Nincs semmi különbség aközött, hogy önt akarják-e meggyilkolni, vagy azt a nagydarab zsidó gazembert.
- Miért ilyen ellenséges? - kérdezte Tanner. - Mondja meg! Térden állva kellene bocsánatért könyörögnie. Adófizető polgár vagyok, és maga nem védte meg a házamat.
MacAuliff többször is megkísérelt beszélni, de a düh megnémította. Végül nagy nehezen visszanyerte önuralmát.
- Rendben van. Tudom, hogy nincs elragadtatva a módszereimtől. Maguk, gazemberek, ki akarják tenni a szűrömet, és valami szaros hippit akarnak idehozni, valami pancser jogi egyetemről. És ezt csak úgy tudnák elintézni, ha nekem keresztbe tesznek. De az én lapom tiszta marad! És ez a város is tiszta marad! Úgyhogy maga most szépen elmeséli nekem, hogy mi folyik itt, és ha szükségem lesz segítségre, akkor majd hívok. De ezt csak akkor tehetem, ha tudom, mi történik.
Tanner felkelt az ágyból, először támolygott, aztán csodálkozva vette észre, hogy biztosan áll a lábán.
- Hiszek önnek. Ön túlságosan dühös, semhogy hazudjon... És igaza is van. Sokan nem szeretjük magát. De ennek sokféle oka lehet, úgyhogy hagyjuk is... Mégsem válaszolok a kérdéseire. Ehelyett adok magának egy utasítást. Ón éjjel-nappal figyeltetni fogja ezt a házat, amíg azt nem mondom, hogy elég. Megértette?
- Nekem nem parancsolgathat!
- Azt teszi, amit mondok. Hogyha nem, akkor hatvanmillió televízióképernyőn passzírozom keresztül magát, mint tipikus példáját annak a kivénhedt rendőrnek, aki ráadásul tanulatlan, primitív és az igazi jog érvényesítésének legnagyobb ellensége. Maga kiment a divatból. Fogja a nyugdíját, aztán mehet.
- Ezt nem teheti meg...
- Hogy nem tehetem-e? Csak figyeljen!
MacAuliff szemben állt Tannerrel. Nyakán úgy kidagadtak az erek, hogy a főszerkesztő azt hitte, nyomban kipukkadnak.
- Gyűlölöm magukat, gazemberek - mondta hidegen. -Gyűlölöm a rámenősségüket.
- Mint ahogy én a magáét... Láttam akció közben... De ez most már mindegy. Üljön le.
Tíz perccel később MacAuliff kirohant a házból az elcsituló júliusi viharba.
Becsapta maga mötött a bejárati ajtót, és káromkodva parancsot osztogatott a gyepen várakozó rendőröknek. Az emberei hanyagul szalutálva vették tudomásul a parancsokat, ő pedig bemászott az autójába.
Tanner kivett egy inget a fiókból, és nagy nehezen magára húzta. Kiment a hálószobából, és elindult lefelé a lépcsőn.
Ali a hallban az egyik rendőrrel beszélgetett. Amikor meglátta, felrohant hozzá a lépcsőn.
- Mindenfelé rendőrök mászkálnak. Bárcsak egy egész hadsereg lenne itt... Jaj, istenem! Megpróbálok nyugodt maradni. Tényleg. De képtelen vagyok rá! - Ali megölelte a férjét, de vigyázott arra, hogy ne érintse a sebét. - Most mit fogsz tenni? Kihez fordulhatunk?
- Minden rendben lesz... Csak még egy kicsit várni kell.
- Mire?
- MacAuliff információkat szerez nekem.
- Miféle információt? Tanner a falhoz vezette Alit.
Halkan beszélt, megbizonyosodva arról, hogy a rendőrök nem figyelik őket.
- Bárki volt is az, aki az alagsori ablakon kívül volt, megsérült. Az egyikről tudom, hogy csúnyán megsebesült, a másikban nem vagyok biztos. De Bernié azt gondolja, hogy vagy a vállát, vagy a mellkasát szúrta meg. MacAuliff elmegy Car-done-ékhoz és Tremayne-ékhoz. Aztán felhív engem. Lehet, hogy sok időbe telik, de visszajön.
- Megmondtad neki, hogy mit figyeljen meg?
- Nem. Semmit. Csak megkértem, hogy nyomozza ki, hol vannak. Ez minden. Nem akarom, hogy MacAuliff döntéseket hozzon. Ez Fassett dolga.
Már nem is Fassett dolga, gondolta Tanner. Már senki másra nem tartozik, csak őrá. Majd megmondja Alinak, ha eljön az ideje. A legvégén.
Most hat rámosolygott a feleségére, átölelte a derekát, és azt kívánta, hogy bárcsak megint szabadon szerethetné.

Tíz óra negyvenhét perckor megszólalt a telefon.
- John? Itt Dick beszél. MacAuliff meglátogatott. - Tremayne nagyokat szuszogott a telefonba, de azért megpróbált nyugodt hangon beszélni. Alig-alig sikerült neki.- ...El nem tudom képzelni, hogy mibe keveredtél bele! - Cyilkossági kísérlet, az isten szerelmeié! Nem is akarom tudni, mert ez már több annál, mint amennyit el tudok viselni. Sajnálom, John, de elviszem innen a családomat. Reggel tízre foglaltam helyet a TanAmre.
- Hová mész?
Tremayne nem válaszolt. Tanner megint megkérdezte.
- Azt kérdeztem, hogy hova mész?
- Sajnálom, John... Lehet, hogy rohadtság, de nem akarom megmondani neked.
- Azt hiszem, értem... Mégis tegyél meg nekünk egy szívességet. A repülőtér felé menet ugorj be hozzánk!
- Ezt nem ígérhetem meg! Viszlát!
Tanner a telefonon tartotta az ujját, aztán felhívta a Saddle Valley-i rendőrőrsöt.
- Rendőrparancsnokság. Dale őrmester beszél.
- MacAuliff kapitánnyal szeretnék beszélni. Tanner vagyok.
- Nincs itt, Mr. Tanner.
- Utol tudja érni? Nagyon sürgős!
- Megpróbálhatom a rádión. Tartja a vonalat?
- Nem, csak mondja meg neki, hogy hívjon föl minél előbb.
- Tanner megadta a telefonszámát, és letette a telefont. MacAuliff valószínűleg úton van Cardone-ékhoz. Lehet, hogy már meg is érkezett. Hamarosan felhívja. Tanner visszament a nappaliba. Meg akarta nyugtami Ostermanékat. Ez is a tervéhez tartozott.
- Ki telefonált? - kérdezte Bernié.
- Dick. Hallotta, mi történt... Elviszi a családját. Elmennek. Ostermanék összenéztek.
- Hova?
- Nem mondta meg. Reggel indul a repülőjük.
- Nem mondta meg, hogy hova mennek? - Bernié lezserül állt fel, de nem tudta leplezni idegességét.
- Mondtam már. Nem akarja megmondani nekem. -Nem ezt mondtad - Osterman Tannerra nézett. - Azt mondtad, hogy „nem mondta meg". Ez más, mint ha egyáltalán nem mondaná meg.
- Lehet... Még mindig úgy gondolod, hogy Washingtonba kellene mennünk?
- Tessék? - Osterman a feleségére nézett. Nem hallotta Tanner kérdését.
- Még mindig azt gondolod, hogy Washingtonba kellene mennünk?
- Igen. - Bernie Tannerra bámult. - Most még sokkal inkább. Neked védelemre van szükséged. Valóságos védelemre... John! Téged meg akarnak ölni.
- Ezen gondolkozom. Hogy engem akarnak-e megölni.
- Hogy érted ezt? - Állt fel Leila Tannerral szemben. Megszólalt a telefon.
Tanner gyorsan visszament a dolgozószobába, és fölvette a kagylót. MacAuliff hívta.
- Figyeljen ide - mondta halkan Tanner. - Azt akarom, hogy pontosan írja le - pontosan! -, hogy hol volt Tremayne, amikor kikérdezte.
- A dolgozószobájában.
- Hol a dolgozószobájában?
- Az íróasztalánál, miért?
- Felállt? Körbesétált? Kezet fogott magával, például?
- Nem... Nem hiszem. Nem, ő nem.
- És a felesége? Ő nyitott ajtót?
- Nem, a cseléd. Tremayne felesége fent volt. Rosszul érezte magát. Ez stimmel; hívták az orvost, emlékszik?
- Rendben. Most beszéljen Cardone-ról. Hol találta meg?
- Először a feleségével beszéltem. Az egyik gyerek nyitott ajtót. Az asszony a kanapén feküdt, a férje a garázsban volt.
- Hol beszélt vele?
- Mondom. A garázsban. Nem érkeztem elég korán. Most már Philadelphia felé tart. Az apja beteg. Az utolsó kenetet adják fel neki.
- Philadelphia?... Hol volt ő pontosan?
- A garázsban, már mondtam. A bőröndök már be voltak pakolva. Ő az autóban ült. Azt mondta, siessek. Indulni akart.
- Az autóban ült?
- Igen.
- Ez nem furcsa önnek?
- Miért lett volna? Az isten szerelmére, az apja haldoklik! Amilyen gyorsan csak lehet, Philadelphiába akart érni. Majd ellenőrzöm.
Tanner letette a kagylót.
MacAuliff egyik házaspárt se látta normális körülmények között. Egyik se állt föl, egyik se sétált. Mindkettőjüknek jó oka volt arra, hogy ne jöjjön át vasárnap.
Tremayne az íróasztala mögött ült, mozdulatlanul.
Cardone az autójában ült, és csak azért izgult, hogy már elindulhasson.
Egyikük vagy mindkettő sebesült volt.
Egvikük vagy mindkettő az Omegához tartozhat.
Eljött az idő. Odakint elállt az eső így könnyebben juthat előre, bár az erdő még mindig nedves.
A konyhában átöltözött azokba a ruhákba, amelyeket a hálószobából hozott le: telhúzta a fekete nadrágot, a fekete hosszú ujjú pulóvert és tornacipőt. Pénzt tett a zsebébe, és megbizonyosodott arról, hogy legalább hat darab tízcentese van. Végül egy kis ceruza nagyságú elemlámpát csíptetett a pulóverére.
Ezután a halihoz ment, és behívta Alit a konyhába. Ettől a pillanattol soKkal jobban félt, mint mindattól, ami még hátra volt. Mégsem volt más megoldás. Tudta, hogy meg kell mondania neki.
- Mit csinálsz? Miért?...
Tanner mutatóujját a szája elé tette, jelezve, hogy maradjon csöndben, es magához húzta a felesegét. A konyha végébe mentek, a garázsajtóhoz, ez a pont volt a legtávolabb a halitól. Tanner lassan suttogott.
- Emlékszel, kértelek, hogy bízzál bennem. Ali lassan rábólintott.
- Egy rövid időre elmegyek; csak egy rövid időre. Találkoznom kell néhány emberrel, akik a segítségünkre lehetnek. MacAuliff hozott össze velük.
- Miért nem jöhetnek ők ide? Nem akarom, hogy elmenj! Nem akarom, hogy kimenj a házból!
- Nincs más megoldás. Megígértem nekik - hazudott, és tudta, a felesége gyanítja, hogy hazudik. - Hamarosan leihívlak, akkor tudni fogod, hogy minden rendben van. De addig azt akarom, hogy azt mondd Ostermaneknak, hogy setaini mentem... Rossz kedvem van, vagy mondj, amit akarsz. Nagyon fontos, hogy ők azt gondoljak: te tényleg azi hiszed, sétálni mentem. Hogy percek múlva visszatérek. Hogy talán odakint beszélgetek valakivel.
- Kivel találkozol? Meg kell mondanod!
- Fassett embereivel. Ali mélyen a szemébe nézett. A tekintetét kutatta.
- Muszáj? - kérdezte halkan.
- Igen - hevesen magához ölelte. Nyugtalan volt, hogy el kell mennie. Kisietett a konyhaajtón.
Kint járkált egy kicsit, hogy a rendőrök észrevegyék; a ház előtt és a ház mögött egyaránt, egész addig, míg úgy nem érezte, hogy már nem nagyon figyelnek rá. Es amikor úgy vélte, hogy már senki nem törődik vele, gyorsan eltűnt az erdőben.
A parányi elemlámpa fényében kerülgette az akadályokat, és széles kört tett meg nyugat felé. A nedves, felázott talajon nehezen jutott előre, de végül, háromszáz lábnyira az ő telkétől meglátta a szomszédos Scanlan-ház hátsó udvarának fényeit. Mire odaért és becsengetett, bőrig ázott.
Tizenöt perc múlva - később, mint ahogy Tanner számította, - beült Scanlanék Mercedes Coupéjába, és beindította a motort. Az övében Scanlan Smith and Wesson típusú revolvere lapult, a zsebében pedig tartalék tárak.
Tanner balra fordult az Orchard Drive-on, a falu központja felé. Éjfél elmúlt: késésben volt az önmagának felállított tervhez képest.
Megpróbálta átgondolni pillanatnyi helyzetét és mindazt, amit tett. Sosem tartotta magát kivételesen bátor embernek. Bátorságát mindig az adott pillanat szülte. Most azonban egyáltalán nem érzett bátorságot, csak kétségbeesést.
Különös volt. A félelem - az a borzalmas, mélyen átérzett rémület, amelyben négy napon át élt - most átbillent benne: haraggá változott át. Mérges volt, mert manipulálták. Tovább nem fogadja el ezt a helyzetet.
Saddle Valley nyugodt volt, a főutcát gázlámpa-utánzatok világították meg, a kirakatok a város nyugodt jómódját tükrözték. Nem voltak neonok, fények, mindenütt félhomály.
Tanner elhajtott a helyi vendéglő mellett, a taxiállomásnál negfordult és leparkolt. A Mercedesszel pont szemben volt a vilvános telefon. Azt akarta, hogy az autója elég messze álljon ahhoz, hogy az egész területet beláthassa. Átment az utcán, és felhívta az első emberét.
- Tanner beszél. Tremayne? Hallgass és figyelj rám... Az ómegának vége. Feloszlatták. Ezennel le van fújva. Zürich fújta le. Még egy utolsó próbának tettünk ki, és te nem álltál helyt. Hihetetlen, hogy milyen ostobán viselkedik mindenki. Ma este én adom ki a parancsot. Legyél a Lassiter állomásnál fél háromkor. És ne próbáld felhívni az otthonomat. A városból telefonálok. Taxin megyek a megadott helyre. A házamat figyelik, nektek köszönhetően. Legyél az állomásnál fél háromkor, és hozd magaddal Virginiát. Az Omega összeomlott. Ha élve meg akarod úszni, legyél ott... Fél háromkor.
Tanner letette a hallgatót. Most Cardone-ék következnek.
- Betty? Tanner beszél. Jól figyelj! Mondd meg Joe-nek, hogy az Omegának vége. Nem érdekel, hogy hogyan, de hozd vissza Joe-t! A parancs Zürichből érkezett. Mondd meg neki... Az Omega összeomlott. Ti mindannyian átkozott bolondok voltatok. Hülyeség volt szétszedni az autómat. Ma este én adom ki a parancsokat. Legyetek fél háromkor a Lassiter állomásnál! Te és Joe, mindketten. Zürich vár rátok. És ne próbálj meg felhívni otthon! A városból telefonálok. A házamat figyelik. Taxival megyek. Ne feledd! A Lassiter állomáson. Mondd meg Joe-nak!
Tanner harmadszorra az otthonát hívta föl.
- Ali? Minden rendben van, drágám. Nincs miért aggódnod! Most ne beszélj. Hívd azonnal Bernie-t a telefonhoz... Bernié, John beszél. Sajnálom, hogy eljöttem, de el kellett jönnöm. Most már tudom, hogy ki az Omega, de szükségem van a segítségedre. A városból telefonálok. Később szükségem lesz egy autóra... Nem most, később. Nem akarom, hogy az én autómat lássák a városban. Taxival megyek. Fél háromkor találkozunk a Lassiter állomáson. A ház előtt fordulj jobbra, és menj kelet felé az Orchard Drive-on, úgy egy mérföldnyire el fog kanyarodni. Látni fogsz egy nagy tavat, fehér kerítés veszi körül. A másik oldalon van a Lassiter Road. Tegyél meg néhány mérföldet a Lassiter Roadon, és látni fogod az állomást... Vége van, Bemie. Fél háromkor az Omega ott lesz az állomáson. Az isten szerelmére! Nehogy eltold! Bízzál bennem! Ne hívj föl senkit, és ne csinálj semmit! Csak legyél ott!
Tanner letette a telefont, kinyitotta az ajtót, és a Mercedeshez futott.

Huszonnyolcadik fejezet
Egy játékbolt sötét bejáratánál állt. Eszébe jutott, hogy Scanlan Mercedesét jól ismerik a városban, és Tremayne-ék, Cardone-ék és talán még Ostermanék is tudják, hogy Scanlanék a legközelebbi szomszédai.
Úgy gondolta, hogy ez előnyére válik. Ha feltételezik, hogy kölcsönvette az autót, azt is tudni fogják, hogy a környéken maradt, és alaposan átkutatják a körzetet. Nem volt más dolga, mint hogy várjon. Várjon valamivel két óra utánig, amikor aztán elindulhat a Lassiter állomás felé.
Várnia kell a város közepén, hogy meglássa, ki jön utána, ki próbálja megakadályozni a találkozást. Melyik házaspár? Vagy mind a három? Mert az Omega most már biztos megijedt. Kimondták a kimondhatatlant, felfedték a titkot.
Az Omegának meg kell próbálnia megállítani őt. Ha bármi igaz abból, amit Fassett mondott, nem tehetnek mást, mint hogy elkapják őt, mielőtt elérné az állomást.
Számított rá. Tudta, hogy nem tudják megakadályozni - bebiztosította magát, de tudni akarta, hogy ki az ellenség.
Körülnézett az utcán. Mindössze négy embert látott. Egy dalmatinert sétáltató házaspárt, egy férfit, aki éppen a kocsmáéi jött ki, és a taxisofőrt az első ülésen, aki aludt.
Kelet felől egy lassan közeledő autó fényei tűntek fel. Hamarosan látta, hogy a saját kombija. Visszalépett a bejárathoz.
Az autót Leila vezette. Egyedül.
Tanner pulzusa gyorsabban vert. Mit csinált? Nem jutott eszébe, hogy kritikus helyzetben bármelyik házaspár tagjai különválhatnak. Mégis, Leila egyedül volt, és Ostermant így semmi sem akadályozhatja meg abban, hogy túszként tartsa fogva a családját. Osterman egyike volt azoknak, akiket védelmeztek, és akikre nem vadásztak. Szabadon mozoghat, és ha szükségét érzi, a házat is elhagyhatja. Rákényszerítheti Alit és a gyerekeket, hogy vele menjenek. Leila a kocsma előtt parkolt le, gyorsan odament a taxisofőrhöz, és felrázta álmából. Egy percig halkan beszélgettek: Tanner nem hallotta a hangjukat. Aztán Leila bement a kocsmába. Tanner a bejáratnál maradt, a zsebében lévő tízcenteseket szorongatta, várta, hogy Leila kijöjjön. Egy örökkévalóságnak tűnt a várakozás. Oda kell mennie a telefonhoz. Fel kell hívnia a rendőrséget. Meg kell bizonyosodnia arról, hogy a családja biztonságban van.
Végre megjelent a nő, beszállt az autóba, és elhajtott. Öt vagy hat háznyira elfordult és elhint.
Tanner átrohant az utcán a telefonfülkéhez. Bedobta a tízcentest, és tárcsázott.
- Halló?
Hála istennek, Ali vette föl.
- Én vagyok. Hol vagy...
- Azzal most ne törődj! Minden rendben megy... Jól vagy. Figyelmesen hallgatta, hogy észrevesz-e valami nyugtalanítót a hangjában.
- Hát persze. Betegre izguljuk magunkat. Mit csinálsz? A hangja természetesnek tűnt. Nincs semmi baj.
- Nincs időm. Azt akarom... Az asszony félbeszakította.
- Leila elment, hogy megkeressen. Szörnyű hibát követtél el... Beszélgettünk. Te és én, tévedtünk, drágám, nagyot tévedtünk. Bernié annyira izgul, hogy azt gondolta...
Félbeszakította az asszonyt. Nem volt vesztegetni való ideje; Ostermanékra sem.
- Le kell tennem a telefont. Maradj az őröknél. Tedd, amit mondok. Mindig legyenek látóközelben.
Letette a telefont, mielőtt válaszolhatott volna. Fel kell hívnia a rendőrséget.
Most minden perc számít.
- Parancsnokság. Jenkins beszél.
Tehát a Saddle Vallev-i rendőrség egyetlen embere, aki tud az Omegáról, ismét szolgálatban volt. MacAuliff visszahívta.
- Főparancsnokság - ismételte meg a járőr ingerlékenyen.
- John Tanner beszél...
- Jézus Mária, hol van? Mindenhol keressük.
- Nem fog megtalálni. Addig nem, amíg én nem akarom... Most pedig figyeljen ide! Azt akarom, hogy a házamban levő két rendőr a feleségem mellett maradion! Egy percre sem hagyhatják egyedül! A gyerekeket sem, egváltalán! Egvikük sem maradhat egyedül Ostermannal!
- Hát persze, tudjuk. Nos, hol van? Ne legyen már olyan átkozott bolond!
- Később felhívom. Ne fárassza magát azzal, hogy lenyomozza ezt a telefont! Addigra már nem leszek itt.
Lecsapta a kagylót, és kinyitotta az ajtót, a játékbolt bejáratánál alkalmasabb rejtekhelyet keresve. A bejárattól nem tud észrevétlenül elfutni. Visszafelé indult, át az utcán. A taxisofőr megint aludt.
Tanner hirtelen, minden átmenet nélkül, motorzúgást hallott. A kivilágítatlan autó nagy sebességgel közeledett felé. Mintha őrületes sebességgel a semmiből tűnt volna elő.
A célpont ő volt.
A másik járda felé futott, alig egy lábnyira a rohanó autó előtt. Kicsavarodott testtel a járdaszegélyre vetődött, hogy az autó ne tudja elérni.
Ebben a pillanatban érezte, hogy hatalmas ütés érte a bal lábát. Az aszfalton suhanó kerekek éles hangját hallotta. Tanner estében arrébb gurult, látta, hogy a fekete autó alig valamivel a Mercedes mellett száguldott el, és elhajtott a Valley Roadon.
Iszonyatos fájdalmat érzett a lábában, a válla lüktetett. Istenhez fohászkodott, hogy járni tudjon. Képesnek kell lennie rá.
A taxisofőr odafutott hozzá.
- Jézusom, mi történt?
- Legyen olyan kedves, és segítsen fölállni.
- Hát persze, persze. Jól van?... Az a pasas nyomás alatt lehetett. Jézusom, megölhette volna. Akarja, hogy orvost hívjak?
- Nem. Nem, dehogy.
- Éppen írt egy telefon. Felhívom a zsarukat. Egy pillanat alatt idehozzák az orvost.
- Nem. Isten őrizz. Jól vagyok... Csak segítsen egy darabon.
A járás fájdalmat okozott Tannernek, de legalább megtapasztalta, hogy képes rá. Ez a fontos. A fájdalom most nem számít. Semmi sem számít, csak az Omega!
Az Omega pedig kilépett a színre.
- Mindenesetre jobb, ha kihívom a rendőrséget - mondta a sofőr, közben Tanner karját tartotta. - Azt az őrültet le kell takarítani az útról.
- Nem... nem is láttam a rendszámát. Azt se láttam, hogy milyen típusú autó. Semmi haszna nem lenne.
- Azt hiszem, igaza van. Az a gazember majd megkapja a magáét. Nekirohan egy fának.
- Igen. Biztos. - Tanner már egyedül is tudott járni. Érezte, most már rendben lesz.
Az utca másik oldalán megszólalt a taxiállomás telefonja.
- Hívnak. Jól érzi magát?
- Igen, köszönöm.
- Szombat este van. Lehet, hogy ez lesz az egyetlen fuvarom. Szombat este csak egy taxi van szolgálatban. Ez az egy is túl sok. - A sofőr elindult. - Sok szerencsét, pajtás. Biztos, hogy ne hívjam az orvost?
- Nem. Tényleg nem. Köszönöm.
Nézte, amint a sofőr felveszi a rendelést, leírja a címet, és hallotta, amint megismétli.
-Tremayne, Peachtree 16, öt perc múlva ott leszek, asszo-I nyom. - Letette a telefont, és látta, hogy Tanner nézi. - Mi a véleménye erről? A Kennedy repülőtérre, egy motelba akar menni. Mit gondol, kivel akar ott összeállni?
Tanner megijedt. Tremayne-éknak két saját autójuk volt... Ez azt jelentené, hogy Tremayne nem veszi figyelembe azt a parancsot, hogy találkozzanak a Lassiter állomásnál? Vagy azt akarja biztosítani, hogy az egyetlen szombat esti taxi ne állhasson az ő rendelkezésére! Tremayne azt reméli, hogy elszigeteli őt a városban?
Mindkettő lehetséges.
Tanner a vendéglő melletti utca felé bicegett, amelyet főképpen áruszállításra használtak. Mivel a kocsiparkolóba vezetett, innét észrevétlenül elmenekülhetett. Az utcában állt, és a lábát masszírozta. Jól be fog dagadni, alig egy óra alatt. Az órájára nézett. 12 óra 49 perc volt. Még egy órája van addig, míg elindulhat az állomás felé. Lehet, hogy a fekete autó visszajön. Talán mások is jönnek.
Szeretett volna rágyújtani, de nem akarta, hogy a gyufa lángját meglássák az utcán. A cigaretta parazsát el tudja rejteni, de a gyufa lángját nem. Tízyardnyira bement az utcába, és meggyújtotta a cigarettát. Valamit hallott. Lépések?
Lassan visszament a Valley Road bejáratához. Üres volt az utca, csak a kocsmából szűrődtek ki tompa hangok. Aztán kinyílt az ajtó, és hárman jöttek ki: Jim és Nancy Loomis egy férfival, akit nem ismert föl. Szomorúan nevetett magában.
Itt állt ő, John Tanner, a Standard Mutual elismert szerkesztője egy sötét utcában elrejtőzve - koszos, át van ázva, sebesült a válla, dagadt a lába, mert egy sofőr megpróbálta meggyilkolni - és közben csendben nézi, hogy Jim és Nancy jönnek ki a kocsmából. Jim Loomis. Kapcsolatba került az Omegával, és nem is tudott róla.
A Valley Road nyugati vége felől - az 5-ös út irányából - lassan, alig tíz mérföldes sebességgel közeledett egy autó. Mintha a sofőr keresne valakit vagy valamit a Valley Roadon. Joe volt.
Nem ment el Philadelphiába. Nem volt semmiféle haldokló apja Philadelphiában. Cardone-ék hazudtak. Tanner már nem csodálkozott.
Nekitámaszkodott a ház falának, és megpróbált olyan láthatatlanná válni, amilyenné csak tudott, de hát nagy termetű ember volt. Nem másért, csak hogy biztonságban érezze magát, Tanner elővette az övéből a pisztolyt. Ha rákényszerül, megöli Cardone-t.
Az autó körülbelül negyvenlábnyi távolságban volt tőle, amikor egy másik irányból érkező autó két rövidet dudált. Cardone megállt.
A másik autó gyorsan közeledett.
Tremayne ült benne. Amint elhaladt mellette, Tanner látta az arcán a kétségbeesést.
Az ügyvéd megállt Cardone kocsija mellett, és a ket férfi rö- P, s viden, halkan szót váltott. Tanner nem értette szavaikat, de megállapította, hogy gyorsan, feszülten beszélnek. Tremayne megfordult, és a két autó azonos irányba száguldott el.
Tanner lazított, kinyújtotta fajó tagjait. Most már mindegyikükről tudott. Mindenkiről egyvalakiről kivéve. Az Omega plusz egy fő. Ki ült a fekete autóban? Ki próbálta meg eiütni?
Nem volt értelme, hogy tovább várakozzon. Beul a Merce-desbe, elhajt a Lassiter állomás közeiebe, és ott megvárja, hogy az Omega felfedje magát.
Kisétált az utcából, és elindult az autó felé. Aztán megállt.
Valami nem stimmelt az autóval. A gázlámpa tompa fényében is látta, hogy a hátsó része az utca szintjén van. A krómozott ütköző alig néhány hüvelyknyire a járda fölött volt.
Odarohant az autóhoz, és elővette a kis elemlámpát. Mindkét hátsó gumi lapos volt. Az autó teljes súlyával a femtárcsák-ra nehezedett. Leguggolt, és kesszúrások nyomát fedezte fel a lapos gumikon.
Hogyant Mikor?
Egy percre sem ment húsz yardnál messzebb.
Az mcáx elhagyatottak voltak. Senki, benki sem mászhatott a Merceues mögé, anélkül, hogy meglátta volna.
Nehany perc kivételével, amit a mellékutcában töltött. Amikor elment, hogy meggyújtsa a cigarettáját, és a iáihoz lapulva figyelte Treinayne-t és Cardone-t.
Akkor, amikor a lépéseket hallotta.
Nem volt öt perce sem, hogy a gumiját kiszúrták.
Jaj, istenem, gondolta Tanner. Egyáltalán nincs vége a manipulációnak. Az Omega a nyomában van. Tud minden mozdulatáról. Minden pillanatban.
Mit is kezdett mesélni Ali a telefonban? Bernié... Micsoda? A telefonfülke felé indult, az utolsó tízcentest vette ki a zsebéből. Kihúzta a pisztolyt az övéből, és körbe tekingetett, ahogy átment a túloldalra. Bárki lyukasztotta is ki a gumikat, lehet hogy vár, és figyeli őt.
- Ali?
- Drágám, az isten szerelmére, gyere haza!
- Hamarosan, édesem. Kicsikém, nincs semmi baj. Egyáltalán semmi baj nincsen... Csak valamit kérdezni akarok tőled. Nagyon fontos.
- Csak annyira fontos, mint hogy hazajöjjek.
- Azt mondtad az előbb, hogy Bernié valamit elhatározott. Micsodát?
- Jaj... Amikor először hívtál, Leila utánad ment; Bernié nem akart minket egyedül hagyni. De nagyon izgult azért, hogy talán nem hallgatsz a feleségére, és mivel a rendőrség itt volt, elhatározta, hogy ő is elmegy, hogy megkeressen.
- Elvitte a Triumphot?
- Nem. A rendőrségtől vett kölcsön egy autót.
- Jaj, istenem! - Tanner nem akart belekiáltani a telefonba, de nem tudta megállni. Az a fekete autó, amely a semmiből tűnt elő. A plusz egy személy tulajdonképpen egy a három közül. -Visszament már?
- Nem. Leila nagyon ideges. Azt hiszi, lehet, hogy eltévedt.
- Még felhívlak. - Tanner letette a telefont. Persze, hogy Bernié „eltévedt". Nem volt ideje, hogy visszamenjen.
Azóta nem, hogy Tanner a mellékutcában volt, és a gumikat kilyukasztották.
És most rájött, hogy valahogy el kell jutnia a Lassiter állomáshoz. El kell jutnia, és el kell helyezkednie, mielőtt az Omega bármelyik tagja megakadályozhatná ebben, vagy megtudná, hogy hol van.
A Lassiter Road körülbelül három mérföldnyire a városközponttól haladt északnyugati irányba. Az állomás talán egy vagy két mérföldnyire volt.
Gyalog kell mennie. Mást nem tehet. Olyan gyorsan haladt, amilyen gyorsan csak tudott, a mozgás hatására egyre kevésbé bicegett, aztán hirtelen elrejtőzött egy kapualjban. Senki sem követte.
Cikcakkban tartott északnyugat felé, míg elérte a helység határát. Itt már nem voltak járdák, csak mezők. Tanner már közel járt. Egyszer-kétszer a földre hasalt, amíg az autók elmentek mellette, de a sofőrök semmi másra nem figyeltek, csak az előttük lévő utat nézték.
Végül egy erdőn keresztül szépen lekaszált rétre ért, és kibukkant a Lassiter Roadra.
Durva aszfaltüton tette meg a hátralévő utat. Számítása szerint még úgy egy-másfél mérföldet kellett megtennie. Ha a lába kitart, tizenöt perc alatt el tudja érni az elhagyott állomást. Ha nem, akkor egyszerűen lassít, de akkor is eljut odáig. Megnézte az óráját, még csak 1 óra 40 perc volt. Van még idő.
Az Omega nem ér oda előbb. Nem engedhetik meg maguknak. Nem tudhatja, vagy nem tudhatják, hogy mi vár rájuk.
Tanner bicegett az úton, és rájött, hogy jobban - nagyobb biztonságban - érzi magát, ha Scanlan pisztolyát a kezében tartja. Fénypontokat látott meg maga mögött. Három-négyszáz yardnyira mögötte egy autó reflektorai bukkantak fel. Bement az út menti erdőbe, és lehasalt a sáros földre.
Az autó lassan haladt el mellette. Ugyanaz a fekete kocsi volt, amelyik megpróbálta elütni a Valley Roadon. A sofőrt azonban nem látta. Mivel az úton nem voltak lámpák, az arca felismerhetetlen volt.
Amikor a jármű eltávolodott, Tanner visszament az útra. Gondolt arra, hogy az erdőn keresztül folytatja az útját, de rájött, hogy nincs értelme. Sokkal gyorsabban haladhat előre a sima felületen. Továbbment, most már sántikálva, és az foglalkoztatta, vajon a fekete autó az Orchard Drive-ra kivezényelt rendóré-e. És hogy a vezető nem az Osterman nevű író-e?
Már vagy egy mérföldet tett meg, amikor megint fények tűntek fel, de most előtte. Visszament a bokrok közé, és remélte, hogy az Isten megsegíti, és nem látják meg. Hasra feküdt, és kibiztosította a pisztolyt.
A kocsi hihetetlen sebességgel közeledett. Akárki is vezette, azért ment visszafelé, hogy megtaláljon valakit.
Őt kereste? Vagy Leüa Osieniuuit?
Netán Cardone-t? Akinek nincs is haldokló apja Philadelphiában? Vagy Tremayne az, aki nem ment el a Kennedy repülőtér melletti motelba? Tanner fölkelt, és továbbment. A lábai már alig tartották. Erősen markolta a pisztolyt.
Még egy kanyar, és ott volt. Egyetlen ferde utcai lámpa halvány fénye világította meg a düledező állomást. A vakolt falakat körüldeszkázták, s a korhadt fa repedéseiből egy hatalmas, ijesztő gyomnövény csüngött alá. Az épület alapjából csúf kis levelek bújtak elő.
Már nem fújt a szél, nem esett az eső. Az elvonuló vihar utolsó rezdüléseiképpen már csak az ezernyi ágról és falevélről aláhulló esőcseppek ritmikus zaja hallatszott. Majdnem két óra volt. Tanner a pusztuló, gazzal benőtt parkolóban állt, és megpróbált olyan helyet keresni, ahol jól elrejtőzhet. Maga az állomás! Talán be tud menni! Elindult a gazon, sóderén át.
Hirtelen fény vakította el a szemét; a reflexei továbbvitték előre. A földre bukott; sérült vállán fordult át, de nem érzett fájdalmat. Erősfénypásztázta végig az állomás földjét, a kihalt környék csendjét lövések verték fel. Lövedékek csapódtak be, és süvítettek el a feje fölött. Egyre tovább gurult, és tudta, hogy az egyik golyó eltalálta a bal karját.
Egy megsüllyedt kavicsos út széléhez ért, és a vakító fény felé emelte a pisztolyát. Gyorsan az ellenség irányába tüzelt. A lámpa szétrobbant, valaki felüvöltött. Tanner újra meg újra meghúzta a ravaszt, egészen addig, míg egyetlenegy töltény se maradt a tárban. Bal kezével megpróbált belenyúlni a zsebébe újabb tárért, de rájött, hogy nem tudja mozdítani a karját.
Várta, hogy az ellenség megmozduljon.
Hogy. valamilyen zajt adjon.
Semmi nesz.
Lassan felemelkedett, a bal karja teljesen megbénult. A pisztolyt maga előtt tartotta, ujját pedig a ravaszon, hogy a legkisebb mozdulatra lőjön.
Semmi mozgás. Tanner az állomás ajtaja felé hátrált, kezében tartotta a fegyvert, óvatosan lépkedett, nehogy valamiben megbotoljon és elessen.
Elérte a bedeszkázott ajtót, de tudta, hogy ha belülről be van szögezve, valószinűleg nem tudja betörni. Már alig volt ura a testének. Csaknem ereje végére ért.
Mégis nekifeszült a hátával az ajtónak, s a nehéz fa hangosan nyikorogva nagy nehezen megmozdult. Tanner megfordult, és látta hogy a rés alig 3-4 hüvelyknyi. Az ősrégi sarokvasakat vastagon befogta a rozsda. Oldalával nekifeszült az ajtónak, mire az kinyílt, Tanner pedig bezuhant a sötétbe, az állomás padlójára.
Néhány percig feküdt ott. Az ajtó majdnem teljesen nyitva lit, fölső része leszakadt a sarokvasról. Az ötvenyardnyira evő utcai lámpa fénye halványan derengett. A tetőn a zsindelyek néhol töröttek voltak, másutt hiányoztak, így felülről beszűrődhetett némi fény. Tanner hirtelen recsegést hallott maga mögött. Lépések összetéveszthetetlen zaját hallotta a korhadt fapadlón. Megpróbált megfordulni, felemelkedni. Már késő volt. Hatalmas ütés érte a nyakszirtjét. Érezte, hogy elszédül, de látta a lábat. Egy bekötözött lábat.
Mielőtt leroskadt és teljesen elsötétedett előtte a világ, még felnézett a férfi arcába.
Tanner tudta, hogy megtalálta az Omegát. Laurence Fassett volt az.

Huszonkilencedik fejezet
Nem tudta, hogy mennyi ideig volt öntudatlan. Öt percig? Egy óráig? Nem volt módja rá, hogy megállapítsa. Nem tudta megnézni az óráját, nem tudta megmozdítani a bal karját. Arccal lefelé feküdt az omladozó állomás repedezett padlóján. Erezte, hogy sebesült karjából lassan szivárog a vér; a feje fájt. Fassett!
Az események irányítója. Omega.
Amint ott feküdt, összefüggéstelen beszélgetéstöredékek vágtáztak az agyában.
...Találkoznunk kell. A feleségeinknek is tatóíkozniuk kell... De Laurence Fassett feleségét meggyilkolták Kelet-Berlinben. Ez volt tetteinek legfőbb mozgatórugója.
És még valami, ami a Woodward-műsorral kapcsolatos... Az egy évvel ezelőtti műsor a CIA-ről.
... Amerikában voltam akkor. Láttam azt a műsort. Pedig akkor nem volt Amerikában. Washingtonban Fassett azt mondta, hogy egy évvel ezelőtt az albán határon volt.
...Negyvenöt napi alkudozás... A terepen volt. Ezért lépett kapcsolatba John Tannerral, a Standard Mutual szolid, ártatlan főszerkesztőjével, a célpont lakosával, a célpont pedig a „Hasított Bőr" volt.
Volt más ellentmondás is - egyik se túl nyilvánvaló, de még, voltak. De ezek most nem segítettek rajta. Élete a Lassiter állomás romjai között végződik.
Megmozdította a fejét, és látta, hogy Fassett fölötte áll.
- Sok mindent meg kell köszönnünk magának. Ha olyan jól lő, mint ahogy gondolom, tökéletes mártírt csinált nekünk. Egy halott hőst. Ha csak megsebesült, akkor is hamarosan meghal... Ő csak egy közülünk, de biztosan tudja, hogy milyen hasznos áldozatot hoz nekünk... Látja, nem hazudtam magának. Fanatikusok vagyunk. Azoknak kell lennünk.
- És most?
- Megvárjuk a többieket. Egyik vagy másik biztos megjelenik. És akkor biztos vége lesz az egésznek. Az ő életüknek és a magáénak is, attól tartok. És Washington megkapja az Omegát. Egy Fassett nevű ügynöknek pedig újabb feladatot adnak. Ha nem lesznek elég óvatosak, egy nap kinevezik a hadműveleti részleg vezetőjének.
- Maga áruló! - Tanner talált valamit a sötétben, a jobb kezénél. Egy egy hüvelyknyi széles, két láb hosszú deszkadarabot. Fájdalom árán felült, és az oldalához húzta a padlódarabot.
- Szerintem nem. Legfeljebb átáltam. Nem vagyok áruló. Ebbe most ne menjünk bele. Nem értené meg, és nem fogadná el az én álláspontomat. Csak vegyük azt, hogy az én véleményem szerint maga az áruló. Maguk mind. Nézzen körül...
Tanner előrelendült és a fadarabot teljes erejével az előtte állő bekötött lábába döfte. A vér azonnal szétáradt a gézen. Tanner Fassett ágyéka felé ütött, elkeseredetten próbálta elvenni tőle a fegvert. Fassett felüvöltött fájdalmában. Tanner jobb kezével elkapta az ügynök csuklúját, miközben a bal karja mozdulatlan, bénult végtag maradt. A falnak lökta Fassettet és újra és újra belerúgott a sérült lábába.
Sikerült kiütnie Fassett kezéből a fegyvert, amely a padlóra esett. A halvány derengésben látta, hogy az ajtó felé csúszott. Fassett a falhoz zuhant, üvöltése felverte az állomás csöndjét.
John felkapta a pisztolyt ésszorosan tartotta. Felált, sajgott minden porcikája. Karjából folyt a vér.
Fassett alig volt magánál. Zihált fájdalmában. Tanner élve akarta elfogni az Omegát. Aztán eszébe jutott a pince, Ali és a gyerekek, óvatosan célzott és kétszer tüzelt. Először a véres sebe lőtt majd Fassett térdébe.
Aztán az ajtó felé tántorgott, fájdalmában megtámszkodott az ajtófélfában. Ránézett az órájára; 2 óra 37 perc. Hét percel elmúlt az Omega megbeszélt ideje.
Már senki nem jön. Az Omega egyik fele az állomás épületében fekszik sebesülten, a másik fele pedig a parkolóban, a magas nedves fűben.
Kiváncsi volt ki lehet az.
Tremayne? Cardonne? Ostermen?
Tanner letépett egy darabot az inge ujjából, és megpróbálta bekötni vele vérző karját. Ha csak egy kicsit is meg tudná állítani a vérzést! Akkor talán el tudna jutni a parkoló másik végébe, a reflektorokhoz.
De nem sikerült. Elvesztette az egyensúlyát és a padlóra zuhant. Nem volt jobb állapotban mint Fassett. Mindketten így végzik. Az ősrégi állomás épületében.
Valami szirénafélét hallott, Tanner nem volt biztos benne, nem a klépzelete játszik-e vele. Nem, nem tévedett, a hang egyre erősödött. Szirénék, motorzúgás, fékcsikorgás a kavicsos úton, a nedves porban.
Tanner felkönyökölt. Minden erejével megpróbált fölkelni - vagy legalább feltérdelni. Az is elég lenne ahhoz, hogy kússzon. Az ajtó elé kússzon. Lámpák fényei törtek át adeszkák résein, az egyik sugár megállt a bejáratnál. Aztán egy hang szólt bele a hangosbeszélőbe.
- Rendőrség. Itt a hatóság. Ha van önöknél fegyver dobják el és feltett kézzel jöjjenek ki... Ha túszúl tartják Tannert engedjék el. Körülvettök a házat. Nem tudnak elmenekülni.
Tanner megprábált megszólalni, amint az ajtó felé mászott.
Megint megyszólalt a hang.
- Megismételjük. Dobják el a fgyvert...
Tanner most egy másik kiáltást hallott, ennél a valakinél azonban nem volt hangosbeszélő.
- Erre, erre! Világítsanak ide! Erre az autóra! Itt a fűben.
Valaki megtalálta az Omega másik részét.
- Tanner! Jonh Tanner bent van?
Tanner nagy nehezen elérte abejáratot, és nagy nehezen felhúzta magát az ajtófélfához, a fénybe.
- Ott van! Jézusom nézzétek!
Tanner előreesett. Jenkins odarohant hozzá.

- Így ni, Mr. Tanner. Bekötöztük amennyire csak tudtuk. Kitart amíg megérkezik a mentő. Lássuk tud-e járni? - Jenkins átkarolta Tanner derekát és talprasegítette. Két rendőr hozta ki Fassettet.
- Ő az! Ő az Omega.
- Tudjuk. Maga nagyon figyelemreméltó fickó. Maga megtette azt, amit senki nem tudott megtenni, öt év próbálkozás alatt sem. Megtalálta nekünk az Omegát.
- Van még valaki. Amott. Fassett azt mondta, hogy ő az Omega másik fele.
- Megtaláltuk. Halott. Még mindig ott van. Oda akar menni, és meg akarja nézni, hogy ki az? Hogy valamikor majd elmesélje az unokáinak?
Tanner Jenkinsre nézett, és akadozva mondta.
- Igen, igen. Szeretném. Jobb lenne, ha tudnám.
A két férfi átment a füvön. Tannerben a kíváncsiság összekeveredett az undorral, ahogy az a pillanat közeledett, a pillanat, amikor meglátja az Omega másik arcát.
Tudta, hogy Jenkins megérti ezt. Saját magának kell látnia, nem elég, ha megmondják neki. Saját szemével akarta látni az Omega másik felét.
Dick, Joe, Bernié? Melyikük árulta el a barátságukat?
Néhány rendőr a fekete autó sérült lámpáját vizsgálta. A kocsi mellett, arccal a föld felé, ott feküdt a holttest. Tanner a sötétben is látta, hogy hatalmas ember.
Jenkins bekapcsolta az elemlámpát, és lábával megfordította a tetemet. A lámpa fénye az arcába világított.
Tanner megdermedt. A fűben fekvő, szitává lőtt test Albert MacAuliff kapitányé volt.
Egy rendőr odajött, és a parkoló széléhez hívta Jenkinst.
- Ide akarnak jönni - mondta neki ott.
- Miért is ne? Nekik való környék. Tiszta a levegő. - Jenkins hangjában nagy adag megvetés volt.
- Jöjjenek - kiáltotta McDermott néhány embernek, akik a parkoló másik oldalán álltak az árnyékban.
Tanner látta, hogy a három magas alak lassan, habozva közeledik a kavicsos úton.
Bernié Osterman. Joe Cardone. Dick Tremayne.
Jenkins segítségével elbicegett az Omegától. A négy barát egymásra nézett; egyikük se tudta, mit mondjon.
- Menjünk - mondta Tanner Jenkinsnek.
- Elnézést, uraim.

NEGYEDIK RÉSZ
Vasárnap

Harmincadik fejezet
Vasárnap délután
Napfényes vasárnap déHÍtán volt a New Jersey-beli Saddle Valley községben.
Mint általában, most is két járőrautó cirkált az utakon, de most a megszokott lassúsággal, lustán fordultak be az árnyékos utakra. A sofőrök rámosolyogtak a gyerekekre, és integettek a lakóknak, akik a szokásos teendőiket végezték a ház körül. A kis külföldi sportkocsikban és a pompás családi autókban golflabdazsákok és teniszütők látszottak.
Ragyogóan sütött a nap, a júliusi vihartól felfrissülve csillogtak a fák és a gyep.
Saddle Valley pezsgett, és készült a tökéletes vasárnap délutánra. Telefonok csörögtek, terveket szövögettek, sokan mentegetőztek az előző esti viselkedésük miatt. Kinevették őket -ugyan már, tegnap szombat este volt. New Jersey-ben, Saddle Valley-ben a szombat esti kilengéseket gyorsan megbocsátják.
Egy vadonatúj, fehér kerekű, sötétkék autó állt meg Tanner háza előtt. John Tanner felkelt a kanapéról, és sajgó tagokkal az ablakhoz ment. Egész felsőtestét és bal karját kötés borította. A bal lábát is, a combjától a sarkáig.
Tanner kinézett az ablakon a két emberre, akik a járdán jöttek befelé. Az egyikben Jenkins őrnagyot ismerte fel, no de nem első pillantásra. Jenkins nem volt egyenruhában. Most úgy festett, mint egy Saddle Valley-i lakos - egy bankár vagy egy reklámfőnök.
X másik embert Tanner nem ismerte. Őt eddig nem látta.
- Megérkeztek - szólt ki a konyhába. Ali kijött és megállt a hallban. Kényelmes ruhát viselt, nadrágot és inget. A szemén látszott, hogy ideges.
- Azt hiszem, át kell esnünk rajta. A lány Janetre vigyáz a kertben. Ray a klubban van... Gondolom, Bemie és Leila mára repülőtéren vannak.
- Ha időben elindultak. Vallomást kellett tenniük, papírokat kellett aláírniuk. Mindenkit Dick képvisel majd.
Csöngettek. Ali indult ajtót nyitni.
- Ülj le, drágám. Az orvos azt mondta, hogy egyszerre csak egy kicsit lehetsz fenn.
- Máris.
Jenkins ismeretlen társával együtt bejött. Alice behozta a kávét, és mind a négyen leültek egymással szemben. Tanner a kanapén ült. Jenkins és az ismeretlen, aki Groverként mutatkozott be, egy-egy karosszékben foglaltak helyet.
- Ön az, akivel egyszer beszéltem New Yorkban? - kérdezte Tanner.
- Igen. A CIA-nál dolgozom. Ahogy Jenkins is. Az elmúlt másfél évben ide vezényelték.
- Mr. Jenkins, ön remekül játszotta a szerepét - mondta Ali.
- Nem volt nehéz. Nagyon kellemes hely, kedves emberek.
- Azt hittem, ez volt a „Hasított Bőr" - Tanner ellenszenve jól érzékelhető volt. Itt volt az idő, hogy megmagyarázzák. Követeli tőlük.
- Hát persze, az is - tette hozzá Jenkins halkan.
- Akkor jobb lenne, ha beszélnénk róla.
- Rendben - mondta Grover. - Néhány szóban összefoglalom. „Oszd meg és gyilkolj" ez volt Fassett jelszava. Az Omega jelszava is.
- Akkor tényleg létezett egy Fassett, úgy értem, ez volt igazi neve.
- Igen. Tényleg az volt. Az Ügynökségnél tíz évig Laurence Fassett volt az egyik legjobb emberünk. Feddhetetlen múlt, kitüntetések. És akkor valami történt vele.
- Eladta magát.
- Ez sosem ilyen egyszerű - mondta Jenkins. - Mondjuk azt, hogy megváltozott az elkötelezettsége. Drasztikusan megváltozott. Ő lett az ellenség.
- És maguk ezt nem tudták?
Grover egy ideig habozott a válasszal. Látszott, hogy a legkevésbé erős kifejezést keresi. Alig észrevehetően bólintott.
-Tudtuk... Fokozatosan jöttünk rá az évek során. A Fassett kaliberű árulókat nem lehet egyik napról a másikra leleplezni. Ez lassú folyamat. Egymást követő, olykor egymásnak ellentmondó feladatok. Előbb vagy utóbb kirajzolódik az ábra. És akkor a legtöbbet kell kihozni belőle... Mi is pontosan ezt tettük.
- Ez szörnyen veszélyesnek és komplikáltnak tűnik.
- Bizonyos fokig veszélyes, de valójában nem túl komplikált. Fassettet manipulálták, éppen úgy, mint ahogy ő manipulálta önt és a barátait. Fassettet azért vitték bele az Omega-akcióba, mert bebizonyította, hogy rászolgált. Ragyogó kém volt, és egy ilyen kényes helyzetben őrá volt szükség... A kémkedésnek vannak bizonyos alapszabályai. Ahogy helyesen feltételeztük, az ellenség Fassettet tette felelőssé azért, hogy az Omega sértetlen maradjon, ne engedje meg, hogy szétrombolják. Egy személyben volt a védelmező, irányító tábornok és a támadó erő. Higgye el nekem, hogy remekül kitalálták a harcmodort. Kezdi már érteni?
Igen - válaszolt Tanner alig hallhatóan.
„Oszd meg és gyilkolj". Az Omega létezett. A „Hasított Bór" Saddle Valley volt. Mikor a lakosságot megvizsgáltuk, kiderült, hogy Cardone-éknak és Tremayne-éknak svájci bankszámláik vannak. Ostermanról is kiderült, hogy van bankszámlája Zürichben. Fassett számára tökéletesek voltak a körülmények. Talált három házaspárt, akik baráti kapcsolatban voltak egymással, és benne voltak - vannak - illegális vagy legalábbis nagyon megkérdőjelezhető svájci pénzügyben.
- Zürich. Ezért volt hát az, hogy a Zürich név említésére mindannyian idegesek lettek. Cardone valósággal sóbálvány-nyá merevedett.
- Minden oka megvolt rá. Neki is, és Tremayne-nak is. Egyikük partner volt egy spekulatív zálogkölcsönügyletben, melyet jórészt a maffia finanszírozott; a másikuk pedig ügyvédi segítséget nyújtott bizonyos vállalatok nem éppen etikus összeolvasztásánál. Tremayne, a szakértő. Mindkettőjüket tönkre-tehették volna, ha ezt nyilvánosságra hozzák. Ostermannak volt a legkevesebb vesztenivalója, de lévén egy tömegkommunikációs eszköz munkatársa, rá nézve is katasztrofális következményekkel járt volna, ha megvádolják. Maga tudja, hogy egy televíziós hálózat mennyire kényes az ilyesmire.
- Igen - mondta Tanner minden érzelem nélkül.
- Ha a hétvége során Fassett elérte volna, hogy a házaspárok közötti bizalmatlanság vádaskodásba torkollik - már jöhetett volna az erőszak. Ha megérett volna a helyzet, a valódi Omega megkísérelt volna megölni legalább kettőt a három házaspár közül, és Fassett prezentálni tudta volna őket nekünk - a valódi Omega helyett. Ki ne hitt volna neki? A vádlottak mind halottak lettek volna. Ez... zseniális ötlet volt.
Tanner kínosan erőlködve felemelkedett a kanapéról, és a kandallóhoz ment. Dühösen markolta meg a párkányát.
- El vagyok ragadtatva magától, ahogy itt ül, és szakmai kijelentéseket tesz. - Tanner a titkosügynök felé fordult. - Nem volt joguk ehhez! A pokolba is, majdnem megölték a felesége met és a gyerekeimet! Mi történt a világ legnagyobb ügynöksé gének összes védelmi berendezésével? Ki hallgatatta el azokat a készülékeket... Azokat, amelyeket állítólag az egész házban elhelyeztek? Hol voltak az embereik? Magunkra hagytak abban a pincében, hogy meghaljunk!
Grover és Jenkins némák maradtak. Higgadtan, megértéssel fogadták Tanner dühét.
Máskor is voltak már ilyen helyzetben. Tanner haragját Grover nyugodt szavakkal igyekezett ellensúlyozni.
- Az ehhez hasonló akciók során eleve bekalkuláljuk a tévedéseket. Őszinte leszek, egy komoly tévedés általában mindig előfordul. Ha logikusan gondolkozik, ez elkerülhetetlen.
- Most mi volt a komoly tévedés? Jenkins szólalt meg.
- Én szeretnék válaszolni... Én révedtem. Én voltam a rangidős „Hasított Bőr"-ben, és csak én tudtam arról, hogy Fassett átállt. Egyedül én. Szombat délután McDermott azt mondta nekem, hogy Cole kivételes információkhoz jutott, és azonnal találkozni akar velem. A dolgot nem egyeztettem Washingtonnal, az ottaniak így nem is néztek utána. Elhittem, és a városba hajtottam, amilyen gyorsan csak tudtam... Azt hittem, hogy Cole vagy valaki itt, a „Hasított Bőr"-ben rájött, hogy ki is Fassett valójában. Ebben az esetben teljesen új utasításokat kellett volna kapnunk Washingtonból.
- Erre is fel voltunk készülve - vágott közbe Grover. - Kivitelezhető alternatív tervekkel.
- Amikor New Yorkba értem, fölmentem a hotelszobába.. És Cole nem volt ott. Tudom, hogy hihetetlenül hangzik, de el ment vacsorázni. Meghagyta a vendéglő nevét, úgyhogy oda mentem. Ez mind időbe került. Taxik, közlekedés. Nem tudtam használni a telefont; minden beszélgetést lehallgattak. Fassettet valószínűleg figyelmeztették. Végül is találkoztam Cole-lal. Nem értette, hogy miről beszélek. Ő nem üzent nekem semmit.
Jenkins szünetet tartott. A történet elmesélése felkavarta. Dühös volt.
- Ez volt a tévedés? - kérdezte Ali.
- Igen. Ezalatt Fassett időt nyert. Én adtam neki ezt az időt.
- Nem kockáztatott-e túl sokat Fassett? Nem állított-e saját magának csapdát? Hiszen Cole végül megmondta, hogy nem üzent semmit.
- Belekalkulálta ezt is. Számolt az időtényezővel is. Mivel Cole állandó kapcsolatban állt a „Hasított Bőr"-rel, könnyű volt átadatni vele egy hamis információt tartalmazó üzenetet. Az a tény, hogy én bedőltem a cselnek, szintén mondott neki valamit. Egyszerűen meg akartak ölni.
- Ez nem magyarázza meg az őrök viselkedését. Az, hogy ön New Yorkba ment, nem magyarázza meg, hogy az őrök miért nem voltak kint.
- Mondtuk már, hogy Fassett zseniális volt - folytatta Grover. - Ha elmondjuk, hogy miért nem voltak ott az őrök, miért nem volt egyetlen járőr sem több mérföldes távolságban, meg fogja érteni, hogy mennyire az volt... Szisztematikusan távolított el minden embert az ön háza környékéről, beadta nekik, hogy ön az Omega. Az az ember, akit az életük kockáztatásával kellett volna védeniük, valójában az ellenség.
- Micsoda?
- Gondolja csak végig! Ha ön halott, ki tudta volna az ellenkezőjét bizonyítani?
- Miért hitték volna el?
-Az elektronikus lehallgatókészülékek az egész házban nem működtek. Egymás után mondták föl a szolgálatot. Csak maga tudta a házban, hogy léteznek ilyenek. Tehát csak maga semmisíthette meg őket.
- De nem én voltam! Azt se tudtam, hogy hol vannak! És most se tudom!
- Ha tudja, az sem számított volna. - Most Jenkins beszélt. Azok a lehallgatókészülékek bárhol csak maximum harmiiu hat órától nyolcvanig képesek működni. Nem tovább. A múlt éjszaka mutattam önnek egyet. Savat cseppentettek rájuk. Mindegyikre. A sav beleette magát a miniatűr lapocskákba, a készülékek felmondták a szolgálatot... A háza körül levő emberek mind tudták, hogy nem működnek. Fassett akkor kijelentette, hogy tévedett. Ön az Omega, csak eddig nem jött rá. Azt mondták, roppant hatásosan beszélt. Van valami döbbenetes abban, ha egy olyan határozott ember, mint Fassett, beismeri a tévedését. Eltávolította az őröket, aztán 6 és MacAuliff megpróbálta meggyilkolni magukat. Képesek lettek volna rá, mert senki nem volt, aki megakadályozhatta volna őket. Engem is eltávolítottak a helyszínről.
- Ön tudta, hogy MacAuliff is...
- Nem - válaszolta Jenkins. - Nem is gyanítottam. Zseniálisan álcázták. Egy vakbuzgó kisvárosi zsaru, a New York-i rendőrség veteránja, tetőtől talpig jobboldali beállítottságú... Őszintén szólva először akkor kezdtünk gyanakodni rá, amikor ön elmesélte, hogy a járőrautó nem állt meg, amikor jeleket adott neki az alagsorból. Abban az időben egyik járőrautó sem volt a közelben; MacAuliff bebiztosította magát. Egy piros jelzőlámpát hordott a csomagtartójában, egy egyszerű szerkezetet, melyet az autó tetejére lehet erősíteni. Itt cirkált a háza körül, megpróbálta előcsalogatni magát... Amikor a hívásra ideért, két dologra lettünk figyelmesek. Az egyik az volt, hogy rádión keresztül, az autójában érték utol, nem pedig otthon. A másik, hogy minden akkor szolgálatban lévő azt mondta.
MacAuliff egyfolytában a gyomrát fogta. Azt állította, hogy kiújult a gyomorfekélye. Csakhogy MacAuliffnak sohasem volt gyomorfekélye. Valószínűleg megsebesült. Kiderült, hogy így is volt. A „gyomorfekély" valójában vérző gyomor volt, Mr. Ostermannak köszönhetően. Őt szúrta meg a vasvillával. Tanner cigarettáért nyúlt. Ali meggyújtotta neki.
- Ki ölte meg az erdőben azt az embert?
- MacAuliff. És ne gondolja, hogy önt terheli érte a felelősség. Mincienképpen megölte volna, tekintet nélkül arra, hogy m felkel-e, és meggyújtja-e a villanyt. És ő kábította el a család-iát is a múlt szerdán. A rendőrségi ideggázt használta.
- És ki ölte meg a kutyánkat? A kislányom hálószobájában?
- Fassett - mondta Grover. - Háromnegyed kettőkor jégkockát hoztak önnek, a hátsó verandán tették le. Fassett látta, hogy ismét lehetősége van pánikba ejteni önöket, így hát egyszerűen bevitte. Önök mind a medencénél voltak. Amikor már bent volt a házban, cselekedni kezdett. Profi volt. Ha valakivel találkozik, azt mondta volna, hogy ő szállította házhoz a jégkockát. Ha önnel találkozott volna, azt mondta volna, hogy különleges elővigyázatosság a részéről. Ön bizonyára nem vitatkozott volna vele. És minden bizonnyal Fassett volt az, aki elkábította az úton Cardone-ékat és Tremayne-ékat.
- Minden úgy volt kiszámítva, hogy egyfolytában rettegjünk. Nem hagyta, hogy megpihenjünk. A férjemet arra késztette, hogy azt gondolja, mind a három házaspár benne van -mondta Ali.
- Volt egy olyan pillanat, amikor meg voltam arról győződ-e, hogy mindenki - a nők is, a férfiak is - lelepleződtek. Biztos voltam benne - szólt Tanner.
- És ez mozgatta minden cselekedetét... Azokat, akik ezen a hétvégén ebben a házban tartózkodtak, erős személyes szálak fűzték egymáshoz. Fassett tudta ezt. - Grover Jenkinsre nézett.
- Persze be kell látnia, hogy mindannyian meg voltak félemlítve. Jó okuk volt rá. Tekintet nélkül a személyes, hivatásukkal együtt járó vétkeikre, egy nagyobban voltak bűnrészesek.
- Zürich?
- Pontosan. Ez ad magyarázatot az utolsó cselekedeteikig Cardone-nak múlt éjjel nem haldoklott az apja Philadelphiában, hanem a társát, Bennettet hívta át. Nem akart telefonon beszélni vele, és azt gondolta, hogy a házát is figyelik. Ugyanakkor nem akart messze menni a családjától. Az 5-ös úton találkoztak, együtt vacsoráztak... Cardone mesélt Bennettnek a zürichi manipulációkról, és felajánlotta, hogy végkielégítés fejében lemond a cégbeli pozíciójáról. Úgy gondolta, büntetlenség fejében mindent felfed az igazságszolgáltatás előtt.
- Tremayne azt mondta, hogy ma reggel elrepül...
- A Lufthansával! Egyenesen Zürichbe! Kiváló ügyvéd, nagyon agilis a szerződéskötéseknél. Menteni akarta a menthetőt.
- Akkor mindketten itthagyták Bernie-t a pácban.
- Mr. és Mrs. Ostermannak külön terveik voltak. Egy párizsi szindikátus készen állt, hogy átvállalja a részvényeiket. Csak egy táviratot kellett volna küldeniük a francia ügyvédeknek.
Tanner felállt a kanapéról, odabicegett az ablakhoz, és kinézett a hátsó udvarra. Úgy érezte, nem akar többet tudni. Mindenütt piszkos ügyek. Végül is senki sem teljesen tiszta. Fassett is megmondta.
Ez olyan, mint egy spirál, Mr. Tanner. Aki él, az nem lehet ugyanakkor hibernált állapotban is.
Lassan ismét a titkosügynökök felé fordult.
- Maradtak még megválaszolatlan kérdések.
- Sosem leszünk képesek arra, hogy mindegyiket megválaszoljuk - mondta Jenkins. - Teljesen függetlenül attól, hogy most mit mondunk, a kérdések továbbra is kérdések maradnak. Következetlenségekre fog rájönni, amelyek ellentmondásnak tűnnek majd önnek, es végül kétségekké válnak. Uj és új kérdések fogalmazódnak meg majd önben... Ez a nehéz benne. Önt túlságosan is érintette minden. Nagyon is személyesen. Öt napig tevékenykedett kimerülten, alig valamit vagy semmit sem aludt. Fassett erre is számított.
- Nem erre gondolok. Gyakorlati dolgokra... Leila egy olyan brosst viselt, amit a sötétben is látni lehetett. Körülötte a falon nem voltak lövedéknyomok. A férje nem tartózkodott a házban, amikor tegnap éjjel a városban voltam. Valaki kiszúrta a kerekeket, és megpróbált elütni... Én találtam ki, hogy a Lassiter állomásnál találkozzunk. Hogy tudta ezt meg Fassett anélkül, hogy bármelyikük is elmondta volna neki...? Hogyan lehet ön ilyen magabiztos? Ön nem tudott MacAuliffról. Hogyan tudja, hogy ők nem... - John Tanner abbahagyta, mert rájött, hogy mit akar kimondani. Jenkinsre nézett, aki őt bámulta.
Jenkins igazat mondott.
A kérdések túlságosan valóságosak voltak, a megtévesztések túl személyesek.
Grover előredőlt a széken.
- Mindenre megkapja a választ a maga idejében. Ezek egyszerű kérdések. Fassett és MacAuliff együtt dolgoztak. Fassett-nak az autójában is volt telefonja. Amikor már elhagyta a motelt, egyszerűen rádión is megparancsolhatta MacAuliffnak a városban, hogy ölje meg önt, és amikor MacAuliff jelentette, hogy nem sikerült, egyszerűen kiment az állomáshoz. Nem volt probléma egy másik autót szerezni, vagy kilyukasztani a kerekeket. Hogy Mrs. Osterman brossa? Öltözködési véletlen. Hogy nem voltak lövésnyomok a falon? Én úgy értelmezem, hogy arra a helyre szinte lehetetlen volt közvetlenül tüzelni.
- Teremtő Isten - sóhajtott fel Tanner. Visszament a kanapéhoz, és nehézkesen leült. Megfogta Ali kezét.
- Várjunk csak egy kicsit - Tanner akadozva beszélt. - Tegnap délután valami történt a konyhában...
- Tudunk róla - szakította félbe Jenkins szelíden. - A felesége elmondta nekünk.
Ali Johnra nézett, és bólintott. A szeme szomorú volt.
- A barátai, Ostermanék figyelemreméltó emberek - folytatta Jenkins. - Mrs. Osterman látta, hogy a férje kí akar menni, hogy ki kel! mennie, hogy segítsen önnek. Nem tudta tétlenül szemlélni, hogy megölik önt... Ők nagyon közel állnak egymáshoz. Leila engedélyt adott a férjének, hogy az életét kockáztassa önért.
John Tanner behunyta a szemét.
- Most ne gondoljon erre.
Tanner Jenkinsre nézett, és megértette.
Grover felállt a székből, amivel jelt adott Jenkinsnek is, hogy kövesse a példáját.
-Most elmegyünk. Nem akarjuk kifárasztani. Rengeteg időnk lesz erre később is. Ezzel tartozunk önnek... Jaj, jut eszembe! Ez az öné - Grover a zsebébe nyúlt, és egy borítékot húzott elő.
- A nyilatkozat, amit Fassett íratott alá önnel. Az Omegával kötött egyezség. Szavamat adom rá, hogy a hangfelvételt eltemették az archívumban. így vagy ezer évre elveszett. Mindkét ország szerencséjére.
- Ertem... Még egy utolsó dolog.
Tanner szünetet tartott, félt saját kérdésétől.
- Mi az?
- Melyikük hívta fel önt? Melyikük beszélt önnek a Lassiter állomásról?
- Együtt csinálták. Mindannyian itt találkoztak, és elhatározták, hogy felhívják a rendőrséget.
- Csak így egyszerűen?
- Ez az uoniaja a dolognak, Mr. Tanner - mondta Jenkins. -Ha korábban megteszik, amit meg kellett volna tenniük, ezek a dolgok nem történnek meg. De csak az éjjel gyűltek össze, és mondták el egymásnak az igazságot.
Egész Saddle Valley suttogott. A helyi vendéglő félhomályában az emberek kis csoportokba verődve, csendben beszélgettek. A klubban, a medence szélén halkan társalgó párokat ugyanazok a furcsa pletykák foglalkoztatták. Hogy Cardone-ék hosszú vakációra utaztak, és senki sem tudja, hogy hova. Valami baj volt a cégnél, mondták. Richard Tremayne többet ivott a szokásosnál, pedig már a szokásos is túl sok volt. De más is terjengett Tremayne-ékról. A cseléd már nem dolgozott náluk, a ház pedig csak árnyéka egykori önmagának. Virginia kertjét kezdte felverni a gaz.
De a pletykálkodásnak hamarosan vége szakadt. Saddle Valley ugyancsak rugalmas volt. Egy idő után az emberek elfelejtettek kérdezősködni Cardone-ékról és Tremayne-ékről. Valójában sose illettek bele a társaságba. Nem voltak különösebben kívánatos személyek a klubban. Többé már nem törődtek az egésszel. Oly sok teendő volt. Saddle Valley nyáron csodálatos. Miért is ne lenne az?
Elszigetelt, biztonságos, barátságos.
És John Tanner tudta, hogy soha többé nem lesz Osterman-hétvége.
Oszd meg és gyilkolj.
Mindent összevetve: a győztes az Omega lett.